Справа № 507/2552/25
Провадження № 2-о/507/6/2026
Номер рядка звіту 17
РІШЕННЯ      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
"20" липня 2026 р. селище Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Дюдюна О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Сироти Я.М., Копищик М.С.,Демовської Д.І.,
позивача - ОСОБА_1 ,
за участю представників позивача - адвокатів Кравченко О.С., Рибака А.В.,
представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Онищук Г.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любашівка Подільського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості спадкування за законом та визнання майна спільною сумісною власністю, -
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості спадкування за законом, визнання нежитлового приміщення магазину спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частину зазначеного майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, починаючи із січня 1997 року, позивачка та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без державної реєстрації шлюбу. Спочатку вони спільно проживали у житловому будинку позивачки в с. Кричунове Подільського району Одеської області, де вели спільне господарство, мали спільний бюджет, обробляли земельну частку (пай), були пов`язані спільним побутом та взаємними правами й обов`язками. У 2003 році вони переїхали до батьківського будинку ОСОБА_3 , так як його матір, ОСОБА_4 потребувала догляду та допомоги, оскільки постійно хворіла за адресою: АДРЕСА_1 , де проживали разом до дня смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказаний житловий будинок після смерті батька ОСОБА_3 та його сестра ОСОБА_5 , успадкували по частині. За час спільного проживання сторони здійснювали благоустрій житлового будинку, проводили ремонти, купували будівельні матеріали, меблі та інше майно для спільного користування, займалися домашнім господарством, обробляли земельну ділянку та отримували спільний дохід від реалізації вирощеної продукції. Крім того постійно спілкувалися з родичами, дітьми ОСОБА_3 та її дітьми, всі свята проводили в колі рідних та друзів.
Позивачка зазначає, що на момент початку їхніх сімейних відносин ОСОБА_3 формально перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , однак фактично з 1995 року вони спільно не проживали, оскільки остання залишилася проживати в Автономній Республіці Крим, тоді як ОСОБА_3 переїхав до с. Янишівка. Реєстрація шлюбу не була перешкодою у будуванні сімейних стосунків між позивачкою та ОСОБА_3 
06 грудня 2006 року, зазначений шлюб було офіційно розірвано, після чого позивачка та ОСОБА_3 продовжили спільне сімейне життя без реєстрації шлюбу.
У 2003 році, позивачка продала три житлові будинки, розташовані у с. Кричунове Подільського району Одеської області, на загальну суму 18 тис.грн., а також деякі кошти мали від обробітку належної позивачці земельної частки (паю), та за спільні кошти у 2005 році придбали нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташований у с. Янишівка Подільського району Одеської області. Право власності на зазначене майно було оформлено 09.02.2006 року на ОСОБА_3 рішенням суду, оскільки він був головою сім`ї. Після придбання магазину вона з ОСОБА_3 за спільні кошти здійснювали його ремонт, закуповували обладнання, меблі, торговельне устаткування та товар для здійснення підприємницької діяльності, яку вели спільно.
07 травня 2025 року, ОСОБА_3 було госпіталізовано до КП «Любашівська БЛІЛ» із діагнозом двостороння пневмонія. 12 травня 2025 року відповідачкою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було перевезено до медичного закладу в м. Одесі, при цьому позивачка відповідачці передала на лікування 100 євро, 400 доларів США та сплатила 8 000 грн. за транспортування автомобілем швидкої медичної допомоги останнього, зазначаючи, що ці кошти були їхніми спільними сімейними заощадженнями. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
Після смерті ОСОБА_3 , відкрилася спадщина, до складу якої входять 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення магазину «ТПС- М. Бобрик ». У травні 2025 року, позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у відкритті спадкової справи у зв`язку з відсутністю документального підтвердження факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, у зв`язку з чим нотаріус рекомендував звернутися до суду.
Позивачка вказує, що спадкоємицею першої черги за законом є також донька померлого ОСОБА_2 , при цьому на її спадкову частку вона не претендує. Разом із тим позивачка вважає, що нежитлове приміщення магазину «ТПС- М. Бобрик » є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки було придбане нею з ОСОБА_3 під час їхнього спільного проживання за спільні кошти, а тому просить суд встановити факт її проживання з покійним ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити черговість спадкування, визнавши за нею право спадкування після смерті ОСОБА_3 разом зі спадкоємицею першої черги ОСОБА_2 , визнати нежитлове приміщення магазину «ТПС-М. Бобрик», що знаходиться за адресою: с. Янишівка Подільського району Одеської області спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 та визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного нежитлового приміщення загальною вартістю 138 348 грн. 
Позивач ОСОБА_1 , її представники - адвокати Кравченко О.С. та Рибак А.В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Онищук Г.А. в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнала в повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підтверджується належними і допустимими доказами. На підтвердження своєї позиції пояснила, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, а відповідачка ОСОБА_2 у встановлений законом строк прийняла її як спадкоємиця першої черги. Позивачкою не доведено факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, ведення спільного побуту, наявності спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, спільних витрат чи придбання майна в інтересах сім`ї. Вказувала, що надані позивачкою документи, зокрема довідки, акти обстеження, відомості про реєстрацію місця проживання та інші матеріали, не підтверджують існування сімейних відносин у розумінні статей 3, 74 СК України. Також зазначала, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі до 06.12.2006 року, а тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період існування цього шлюбу суперечить вимогам статей 25 та 74 СК України. Крім того, представник відповідача вказала на відсутність передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України підстав для зміни черговості спадкування, оскільки позивачкою не доведено, що вона протягом тривалого часу опікувалася спадкодавцем, матеріально його забезпечувала чи надавала іншу допомогу в період його безпорадного стану. Також зазначала, що майно, яке входить до складу спадщини, є особистою власністю спадкодавця, набутою на підставі судових рішень, а тому підстав для визнання його спільною сумісною власністю немає. Так рішення Любашівського районного суду Одеської області від 06.01.2010 року у справі № 2-59/2010 підтверджує набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності на спадкове майно, зокрема по 1/2 частині житлового будинку в порядку спадкування за законом. Крім того, рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 30.12.2005 року у справі № 2-1411/2005, визнано дійсним договір купівлі-продажу приміщення магазину, укладений 15.03.2005 року між ОСОБА_3 та Заплазьким робітничим кооперативом Любашівської райспоживспілки, зазначаючи, що спірне нерухоме майно було набуте під час перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , а тому, відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України та частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Додала, що згідно отриманої інформації про реєстрацію місця проживання позивача з Управління «Центр надання адміністративних послуг» Любашівської селищної ради, виявлені розбіжності щодо відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 . Зокрема, відповідно до інформації з Державного реєстру територіальної громади, позивачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.01.2006 року, тоді як згідно з відомостями, що містяться у погосподарській книзі та паспорті громадянина України, вона була зареєстрована у с. Кричунове з 13.11.1998 року та знята з реєстрації лише 14.03.2010 року. На думку представника відповідача, наведені обставини свідчать про наявність розбіжностей щодо дати та місця реєстрації позивача.
Посилаючись на норми ЦК України, СК України, ЦПК України, рішення Конституційного Суду України та правові висновки Верховного Суду, просила у задоволенні позову відмовити повністю та стягнути з позивачки судові витрати, понесені відповідачкою у зв`язку з розглядом справи.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , показав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , знає особисто, обробляв їхні земельні ділянки, часто був у них в гостях. Вказав, що позивачка з ОСОБА_3 проживали разом більше 15 років. Торгівлею в магазині, домашнім господарством, обробітком земельних паїв вони займалися разом. Про колишню сім`ю ОСОБА_3 знав, однак сам померлий за неї ніколи не розповідав. Відповідачку ОСОБА_2 не знає, особисто з нею не спілкувався. Додав, що позивачку знав ще до того, як вона познайомилася з ОСОБА_3 . Дату її переїзду в с. Янишівку Подільського району не пам`ятає. З її сином являється друзями.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , пояснила, що з 1974 року працювала в Сільпо. Знала батька померлого ОСОБА_3 . Після смерті батька начальником став ОСОБА_3 , з яким вона в подальшому працювала. ОСОБА_3 розповідав їй про те, що розійшовся з колишньою дружиною, в шлюбі мав двох дітей. Точної дати сказати не може, однак їй здається, що приблизно з 1997-1998 року ОСОБА_3 з ОСОБА_1 проживали разом в с. Янишівка Подільського району Одеської області. Вказала, що їй відомо про те, що спірне приміщення магазину купляли ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом. Дітей ОСОБА_3 ніколи не бачила. Додала, що ОСОБА_3 в с. Янишівка Подільського району Одеської області приїхав проживати з 1997 року, а ОСОБА_1 в с. Янишівка приїхала проживати з с. Кричунове. 
В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 , пояснила, що проживає через дорогу по сусідству біля ОСОБА_1 . Позивачка з ОСОБА_3 чи то у 2002 чи то у 2003 році, переїхали проживати у вказаний будинок по АДРЕСА_1 . Їй відомо те, що спірний магазин вони придбали разом після 2000 року, точної дати не пам`ятає. Відповідачку бачила декілька разів, однак особисто з нею не знайома. ОСОБА_3 часто хворів. Перед смертю десь за 5 років, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 переїхали в будинок його матері, коли вона була ще жива. Від позивачки чула, що чоловік хворіє. Коли ОСОБА_1 розлучилася з колишнім чоловіком вона не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою вони подруги, знає її з 2010 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 жили разом, вели спільне господарство. ОСОБА_1 здійснювала за ОСОБА_12 догляд, оскільки перед смертю він був лежачим. Вказала, що приміщення магазину позивачка з померлим купляли разом з їхніх слів. Доньку ОСОБА_3 , ОСОБА_13 знає, відносини у неї з ОСОБА_1 були хороші. Померлий ОСОБА_3 переїхав в с. Ясенове десь у 1995-1997 роках. З їхніх слів знає, що ОСОБА_1 працювала в магазині в с. Кричунове.
Свідок ОСОБА_14 , в судовому засіданні пояснив, що він перевозив речі позивачки з с. Кричунове в с. Янишівку, приблизно у 2002 -2003 роках, точної дати не пам`ятає. Доньку ОСОБА_3 знає, оскільки зустрічав її з сестрою померлого ОСОБА_15 , ще коли матір ОСОБА_3 була жива.Про те, що ОСОБА_3 був одружений йому відомо. Похованням матері ОСОБА_3 займалися вони разом з ОСОБА_1 . Йому відомо про те, що ОСОБА_1 була заміжня, та те, що вона працювала в магазині в с. Кричунове. Знає про те, що ОСОБА_3 у 2019 році хворів, однак скільки днів знаходився в лікарні йому не відомо.
Свідок ОСОБА_16 , в судовому засіданні пояснила, що знає позивачку з того часу коли вона з`явилася в селі Янишівка Подільського району Одеської області. Позивачка постійно піклувалася про ОСОБА_3 , завжди з ним була разом. На її думку померлий з молоду був немічний. ОСОБА_3 приїхав в село після смерті його батька, його матір на той час була жива. Коли це саме було не пам`ятає. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спірний магазин придбали у 2006-2007 роках, точної дати не пам`ятає. Додала, що ОСОБА_3 дуже хворів, часто знаходився на лікуванні у лікарні.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона працювала більше 10 років під керівництвом померлого ОСОБА_3 . Дружили з ОСОБА_1 та померлим приблизно з 2008-2010 років. ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_3 постійно проживали разом в будинку в с. Янишівка, стосунки між ними були дуже хороші. Хоронила померлого ОСОБА_3 ОСОБА_1 . Доньку ОСОБА_3 бачила, коли вона приїздила до них, відносини доньки померлого з ОСОБА_1 були хороші. Перед смертю ОСОБА_3 часто хворів, немічним не був. Причина його смерті їй не відома.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що є свахою позивачки ОСОБА_1 . Її донька та син ОСОБА_1 являються чоловіком та дружиною. Дочку ОСОБА_3 вона знає, оскільки остання часто була присутня в гостях у батька та ОСОБА_1 . Зі слів самого ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , знала що померлий працював товарознавцем. На даний час позивачка працює в спірному магазині, до дня смерті ОСОБА_3 це був їхній спільний бізнес з ОСОБА_1 . Знає, що ОСОБА_3 був повільною людиною, та часто хворів. У 2024 році, була особисто присутня у ОСОБА_3 на ювілеї. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 , пояснила, що з позивачкою ОСОБА_1 познайомилася у 2008 році, так як її син являється чоловіком свідка. Знайома з відповідачкою, її чоловіком та їхнім сином. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали разом як чоловік та дружина. Хто купляв спірний магазин їй не відомо, тільки знає, що торгували вони разом. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 між собою спілкувалися добре. Хто тримав бюджет чи ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 їй не відомо. 10 травня 2025 року зверталися до Любашівської ЦРЛ, щодо стану ОСОБА_3 , після чого його донька ОСОБА_2 забрала свого батька у лікарню до міста Одеса. Додала, що у Любашівському відділі реєстрації дізнавалися щодо можливості укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , однак їм було повідомлено, про необхідність приведення документів у відповідність щодо його розірваного попереднього шлюбу.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , пояснила, що в с. Янишівка вона проживає 73 роки. Знає добре сім`ю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , характеризує її з хорошої сторони. Точної дати не пам`ятає, однак як їй здається ОСОБА_1 в село Янишівка приїхала у 2000 році. Вказала, що в с. Янишівку ОСОБА_1 приїхала з грошима і разом з померлим ОСОБА_3 купили спірний магазин. Відомо, що з ОСОБА_3 ОСОБА_1 в с. Кричунове проживали 3 роки. Після переїзду з с. Кричунове, ОСОБА_1 проживала в будинку ОСОБА_3 в с. Янишівка. ОСОБА_3 часто хворів, однак лежачим не був. ОСОБА_1 за померлим доглядала. Крім того вона допомагала доглядати за його матір`ю. Додала, що діти ОСОБА_1 з ними не жили.  
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 12 грудня 2025 року, прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с 118).
Ухвалою від 29 квітня 2026 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті (т. 2 а.с. 2).
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що 30 жовтня 1971 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 14). 
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було розірвано 06 грудня 2006 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Нижньогірського районного управління юстиції Автономної Республіки Крим (т. 1 а.с. 13).
Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9807249 від 10.02.2006, виданого Любашівським районним бюро технічної інвентаризації, за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на нежитлове приміщення, магазин «ТПС-М. Бобрик», розташований за адресою: АДРЕСА_2 без назви, будинок без номера. Право власності зареєстровано на підставі рішення Любашівського районного суду від 30.12.2005, частка у праві власності становить 1/1. )(т. 1 а.с. 20).
Згідно витягу з Реєстру територіальної громади №2024/014729756 від 06 грудня 2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13 січня 2006 року (т. 1 а.с. 10).
Відповідно до довідки Бобрицького старостинського округу №789 від 06 жовтня 2025 року ОСОБА_3 до дня своєї смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На момент смерті спадкодавця за цією ж адресою були зареєстровані та проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_21 (т. 1 а.с. 15).
Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 08 жовтня 2025 року, складеним депутатом Любашівської селищної ради Касевичем А.О., встановлено, що ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а її адреса реєстрації збігається з місцем фактичного проживання. В акті зазначено, що з 2005 року по 15 травня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали за вказаною адресою однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, були пов`язані спільним побутом та фактично були чоловіком і дружиною, хоча офіційний шлюб між ними зареєстрований не був (т. 1 а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис про смерть №172 від 19 травня 2025 року (т. 1 а.с. 12).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входять, зокрема, 1/2 частка житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також нежиле приміщення магазину «ТПС-М. Бобрик», який знаходиться в с. Янишівка Подільського району Одеської області.
Листом приватного нотаріуса Бобошко Н.Є. від 19 травня 2025 року №168/02-14, позивачці було роз`яснено необхідність звернення до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та вирішення питання щодо черговості спадкування, оскільки документи, які підтверджують такі обставини, відсутні. (т. 1 а.с. 18).
Листом Любашівської районної державної нотаріальної контори від 15 жовтня 2025 року, ОСОБА_1 роз`яснено положення статей 1258, 1259, 1264 та 1268 Цивільного кодексу України та повідомлено, що після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернувся спадкоємець першої черги за законом. У зв`язку із цим нотаріус роз`яснив, що спадкоємці наступних черг можуть набути право на спадкування лише у випадках, передбачених законом, або за рішенням суду про зміну черговості спадкування. (т. 1 а.с. 19).
Крім того встановлено, що донькою померлого ОСОБА_3 є ОСОБА_22 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 . Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 від 21.09.2002, ОСОБА_23 уклала шлюб, та змінила прізвище з ОСОБА_12 на ОСОБА_24 . (т. 1 а.с.130-131). 
Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 82768662 від 03.10.2025 після смерті спадкодавця ОСОБА_3 Любашівською державною нотаріальною конторою Одеської області заведено спадкову справу № 74681303. (т. 1 а.с. 129).
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 06 січня 2010 року у справі № 2/59/10, за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 визнано право власності по 1/2 частинах на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , зокрема на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований у с. Янишівка Любашівського району Одеської області (т. 1 а.с. 135-136).
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 30 грудня 2005 року у справі № 2-1411/2005 визнано дійсним договір купівлі-продажу від 15 березня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 та Заплазьким робітничим кооперативом Любашівської райспоживспілки, приміщення магазину «ТПС-М. Бобрик», розташованого в с. Янишівка Любашівського району Одеської області на земельній ділянці площею 175 кв. м. (т. 1 а.с. 210).
Згідно актового запису про розірвання шлюбу №129 від 16.12.2005 року, шлюб між ОСОБА_25 та ОСОБА_1 розірвано.
Відповідно до копії паспорту позивача, наявні записи про її реєстрацію в с. Кричунове з 13 листопада 1998 року по 14.03.2010 року, а з 14.03.2006 року, згідно штампу вона зареєстрована в АДРЕСА_3 (т. 1 а.с.152).
Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.
Суд заслухавши пояснення сторін, свідків, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні виходить приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи зі слідуючого.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права й інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до частини першої статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України.
Відповідно до статей 124, 129 Конституції України та статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, а також інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, свобода у поданні доказів і доведенні їх переконливості, забезпечення права на апеляційний та касаційний перегляд судового рішення, а також обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо того, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються, чи існують інші фактичні дані, які мають значення для правильного вирішення справи, які правовідносини виникли між сторонами та які норми права підлягають застосуванню до цих правовідносин.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України.
Відповідно до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до статті 80 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд надає оцінку як кожному доказу окремо, так і всім доказам у їх сукупності, мотивуючи врахування або відхилення кожного з них.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування стандартів доказування, визначених процесуальним законом. Так, у пункті 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Разом із тим цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною будь-яку обставину лише з огляду на її ствердження стороною. Така обставина повинна бути доведена із застосуванням стандарту більшої переконливості, коли з урахуванням поданих доказів висновок про існування відповідної обставини є більш вірогідним, ніж протилежний.
Правовідносини, що виникли між сторонами, є цивільно-правовими, пов`язаними із встановленням факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнанням майна спільною сумісною власністю, зміною черговості спадкування та реалізацією спадкових прав, у зв`язку із чим підлягають врегулюванню положеннями Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до змісту статті 315 ЦПК України судом можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. До таких юридичних фактів, зокрема, належить факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Позивачка на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу посилалася на довідку Бобрицького старостинського округу, акт обстеження матеріально-побутових умов проживання, документи щодо реєстрації місця проживання, документи про оплату комунальних послуг, фотознімки, письмові документи щодо користування магазином, банківські документи, а також показання свідків.
Разом із тим суд зазначає, що кожний із наведених доказів окремо та всі вони у своїй сукупності підлягають оцінці на предмет належності, допустимості, достовірності та достатності для підтвердження саме тих юридичних фактів, які відповідно до статей 3, 74 Сімейного кодексу України та статті 1264 Цивільного кодексу України входять до предмета доказування у даній справі.
Так, із матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 30 жовтня 1971 року до 06 грудня 2006 року, що підтверджується свідоцтвами про укладення та розірвання шлюбу.
При цьому позивачка посилалася на те, що фактичні сімейні відносини між ОСОБА_3 та його дружиною припинилися ще у 1995 році, після чого вона почала проживати із спадкодавцем.
Однак зазначені доводи самі по собі не можуть бути покладені судом в основу рішення, оскільки незалежно від фактичного припинення подружніх відносин шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 залишався чинним до 06 грудня 2006 року.
За змістом частини другої статті 21, статей 25, 36 та статті 74 Сімейного кодексу України правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поширюється лише на випадки, коли жінка та чоловік не перебувають у будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частиною четвертою статті 3 СК України передбачено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. При цьому проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу саме по собі не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України саме шлюб є підставою виникнення прав та обов`язків подружжя.
Разом із тим інститут спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу був запроваджений саме Сімейним кодексом України, який набрав чинності 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, що діяв до зазначеної дати, не містив правового регулювання таких відносин.
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 546/912/16-ц, відповідно до якої факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлений лише починаючи з 01 січня 2004 року.
Отже, у разі заявлення відповідної вимоги суд вправі встановити факт проживання однією сім`єю саме починаючи з 01 січня 2004 року.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу суд повинен враховувати у сукупності всі ознаки, притаманні сімейним відносинам. Предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, взаємної допомоги, а також наявність взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
При цьому Верховний Суд неодноразово наголошував, що самі по собі спільні фотографії, спільне проведення свят, відпочинку, листування, переказ коштів, показання свідків чи перебування у близьких стосунках без підтвердження ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків не можуть свідчити про існування між сторонами сімейних відносин, притаманних подружжю.
Отже, предметом доказування у цій справі є не сам факт близьких чи тривалих стосунків сторін, а наявність між ними після 06 грудня 2006 року реальних сімейних відносин, які характеризувалися спільним проживанням, веденням спільного господарства, спільним бюджетом, взаємною допомогою, придбанням майна в інтересах сім`ї та існуванням взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю. Саме сукупність таких належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів може бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. При цьому окремі докази, такі як спільні фотографії, листування, спільний відпочинок, перекази коштів чи показання свідків, без підтвердження ведення спільного господарства та спільного бюджету, самі по собі не свідчать про існування фактичних шлюбних відносин.
Щодо документів про реєстрацію місця проживання суд зазначає слідуюче.
До матеріалів справи долучено документи, які мають розбіжності щодо дати та місця реєстрації позивачки.
Так згідно штампу в паспорті позивачки вбачається, що ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , 14.03.2006 року, однак в паспорті наявний штамп про її зняття з реєстрації 14.03.2010 року, за місцем попереднього проживання, а саме в с. Кричунове. Наявні копії виписок з погосподарських книг та домової книги села, з яких фактично не можливо встановити точні дати реєстрації позивача у АДРЕСА_1 .
Вказані суперечності свідчать про відсутність єдиних та безспірних відомостей щодо часу зміни місця реєстрації позивачки, у зв`язку з чим сам факт реєстрації не може бути безумовним доказом проживання сторін однією сім`єю.
Крім того, відповідно до усталеної практики Верховного Суду сама по собі реєстрація місця проживання не є доказом існування між особами сімейних відносин, оскільки підтверджує лише адміністративний факт реєстрації особи за відповідною адресою, але не доводить ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків і спільного побуту.
Суд критично оцінює також довідку Бобрицького старостинського округу та акт обстеження матеріально-побутових умов проживання.
Зазначені документи складені після смерті ОСОБА_3 , виключно на підставі інформації, отриманої від третіх осіб, не містять посилань на первинні документи, які б підтверджували викладені у них обставини, не встановлюють джерела походження відповідної інформації та не підтверджують ведення сторонами спільного бюджету, спільного господарства чи виконання взаємних сімейних обов`язків протягом усього заявленого позивачкою періоду.
Саме по собі зазначення у таких документах висновку про проживання сторін однією сім`єю не є юридичним підтвердженням існування фактичних шлюбних відносин, оскільки відповідний юридичний факт підлягає встановленню виключно судом на підставі належних та допустимих доказів.
Оцінюючи подані позивачкою документи щодо оплати комунальних послуг, банківські виписки АТ КБ «ПриватБанк», платіжні інструкції, документи про оплату рахунків за магазин, а також договір від 18.04.2019 року та заяву-приєднання від 30.11.2018 року, суд зазначає, що такі документи свідчать лише про здійснення позивачкою окремих платежів та виконання нею певних фінансових операцій.
Разом із тим зазначені документи не підтверджують, що відповідні витрати здійснювалися саме в межах спільного сімейного бюджету, за рахунок спільних коштів сторін чи внаслідок існування між ними фактичних шлюбних відносин.
Із змісту поданих документів не вбачається наявності домовленостей між сторонами щодо спільного ведення сімейного бюджету, спільного фінансування витрат або набуття майна саме як сім`єю.
Сам по собі факт здійснення однією особою платежів за комунальні послуги, податки чи утримання нерухомого майна не свідчить про виникнення між сторонами сімейних правовідносин, оскільки такі платежі можуть здійснюватися з різних підстав, у тому числі у зв`язку з користуванням майном, веденням господарської діяльності, виконанням домовленостей між сторонами або наданням допомоги власнику майна.
Тому зазначені документи не можуть розцінюватися судом як беззаперечний доказ існування між позивачкою та спадкодавцем спільного бюджету чи спільного господарства у розумінні статей 3 та 74 Сімейного кодексу України.
Щодо наданих в судовому засіданні показів свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , суд виходить зі слідуючого.
Відповідно до положень статей 76, 78, 89 ЦПК України показання свідків підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами та не можуть мати наперед встановленої сили.
Навіть у разі підтвердження свідками факту спільного проживання позивачки та спадкодавця, відвідування ними родичів, проведення спільного дозвілля, виконання окремих господарських робіт чи здійснення догляду один за одним такі показання самі по собі не можуть підтвердити існування всіх юридичних ознак сім`ї, визначених законом.
Показання свідків є суб`єктивним сприйняттям певних життєвих обставин та не можуть замінити письмові й інші належні докази щодо наявності між сторонами спільного бюджету, спільних доходів, спільних витрат, спільного придбання майна, взаємних майнових прав та обов`язків, характерних саме для подружжя.
Крім того, суд враховує, що значна частина обставин, про які могли повідомляти свідки, стосується зовнішнього сприйняття взаємовідносин сторін, а не безпосереднього володіння інформацією про їх фінансові взаємини, порядок ведення сімейного бюджету чи домовленості щодо набуття майна.
За таких обставин самі по собі показання свідків, навіть у сукупності з фотоматеріалами, довідками та документами про реєстрацію місця проживання, не є достатніми для висновку про доведеність факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у розумінні статей 3 та 74 Сімейного кодексу України.
Оцінюючи наведені докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що вони підтверджують підтримання між позивачкою та ОСОБА_3 тривалих близьких особистих відносин, спільне проживання протягом певного часу, надання взаємної допомоги та участь у вирішенні окремих побутових питань, однак не підтверджують належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами існування між ними саме тих сімейних правовідносин, які є необхідною умовою для застосування положень статті 74 Сімейного кодексу України та статті 1264 Цивільного кодексу України.
Отже, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами наявності всієї сукупності юридичних фактів, необхідних для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а тому підстав для задоволення зазначеної позовної вимоги суд не вбачає.
Вирішуючи позовну вимогу про визнання спірного майна спільною сумісною власністю, суд виходить із положень статей 60, 61, 63, 70, 74 Сімейного кодексу України та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких для застосування статті 74 СК України необхідним є встановлення не лише факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а й того, що спірне майно було набуте саме внаслідок їхньої спільної праці, спільного бюджету та для задоволення потреб сім`ї.
Сам по собі факт спільного проживання або перебування сторін у близьких особистих відносинах не створює презумпції виникнення права спільної сумісної власності на майно, зареєстроване за одним із них.
Судом встановлено, що право власності на нежитлове приміщення магазину «ТПС- М. Бобрик » виникло у ОСОБА_3 на підставі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 30 грудня 2005 року у справі №2-1411/2005, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, укладений 15 березня 2005 року між ОСОБА_3 та Заплазьким робітничим кооперативом Любашівської райспоживспілки.
Із зазначеного рішення суду вбачається, що саме ОСОБА_3 виступав стороною договору купівлі-продажу, особисто виконав його умови та сплатив вартість нерухомого майна у сумі 4 223 грн, у зв`язку із чим за ним було визнано право приватної власності на спірний магазин.
Право власності на зазначене майно у подальшому було зареєстровано виключно за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9807249 від 10 лютого 2006 року.
Будь-яких доказів того, що стороною договору була також ОСОБА_1 , що вона брала участь у фінансуванні придбання магазину або що право власності виникло на підставі спільних правочинів сторін, матеріали справи не містять. 
Посилання позивачки на те, що після придбання магазину вона брала участь у його ремонті, сплачувала окремі комунальні платежі, здійснювала господарську діяльність або утримувала приміщення, саме по собі не є належним доказом виникнення у неї права спільної сумісної власності на зазначене нерухоме майно.
Такі обставини можуть свідчити лише про користування майном, участь у його утриманні або здійснення окремих витрат, однак не підтверджують набуття права власності на це майно відповідно до вимог статті 74 Сімейного кодексу України.
Крім того, суд враховує, що договір купівлі-продажу магазину був укладений 15 березня 2005 року.
На цей час ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який було розірвано лише 06 грудня 2006 року.
За змістом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте одним із подружжя під час шлюбу, презюмується таким, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Будь-яких доказів того, що спірне нерухоме майно було набуте в тому числі і за особисті кошти позивачки від продажу її житлових будинків в с. Кричунове, та за кошти отриманні нею від використання змельних ділянок матеріали справи не містять.
Навпаки, подані представником відповідача рішення Любашівського районного суду та обставини часу набуття права власності підтверджують, що магазин був придбаний саме у період існування зареєстрованого шлюбу.
Отже, навіть за умови доведення факту проживання позивачки зі спадкодавцем, саме по собі це не могло змінити правовий режим майна, набутого спадкодавцем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з іншою особою.
Аналогічного висновку суд доходить і щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Як встановлено судом, право власності на 1/2 частку зазначеного житлового будинку виникло у ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті його матері на підставі рішення Любашівського районного суду Одеської області від 06 січня 2010 року у справі №2-59/2010.
Зазначене рішення суду набрало законної сили, не скасоване та є чинним.
Таким чином, спірне майно було набуте ОСОБА_3 не внаслідок спільної праці сторін, а в порядку спадкування за законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України майно, набуте особою в порядку спадкування, є її особистою приватною власністю.
Положення статті 74 Сімейного кодексу України не змінюють правового режиму спадкового майна, оскільки вони поширюються лише на майно, набуте жінкою та чоловіком саме внаслідок їхньої спільної праці під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів того, що після набуття спадкового майна сторони створили новий об`єкт нерухомості, здійснили його істотне поліпшення за рахунок спільних коштів або що вартість особистого майна спадкодавця істотно збільшилася саме внаслідок їхньої спільної праці.
За таких обставин правові підстави для визнання житлового будинку та магазину спільною сумісною власністю сторін відсутні.
Недоведеність факту набуття спірного майна за рахунок спільної праці, спільних коштів та в інтересах сім`ї виключає можливість застосування статті 74 Сімейного кодексу України, а тому позовна вимога про визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю задоволенню не підлягає.
Вирішуючи позовну вимогу про зміну черговості спадкування, суд виходить із положень статей 1258, 1259, 1261, 1264, 1268 Цивільного кодексу України, відповідно до яких спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а зміна черговості спадкування є винятком із загального правила та допускається лише за наявності визначених законом підстав.
Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина, до складу якої входять, зокрема, 1/2 частка житлового будинку та нежитлове приміщення магазину «ТПС- М. Бобрик ».
Із матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк звернулася донька спадкодавця ОСОБА_2 , яка відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.
Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження відповідачки, свідоцтвом про укладення шлюбу, витягом зі Спадкового реєстру та листом Любашівської державної нотаріальної контори.
Позивачка просить суд змінити черговість спадкування, посилаючись на положення частини другої статті 1259 ЦК України.
Разом із тим зазначена норма закону передбачає можливість зміни черговості спадкування лише за умови доведення сукупності всіх юридичних фактів, а саме, що особа протягом тривалого часу: опікувалася спадкодавцем; матеріально його забезпечувала; надавала іншу постійну допомогу; спадкодавець перебував у безпорадному стані саме внаслідок похилого віку, тяжкої хвороби або каліцтва.
Відсутність хоча б однієї із зазначених умов виключає можливість застосування частини другої статті 1259 ЦК України.
Такий правовий висновок узгоджується із практикою Верховного Суду та є усталеним.
Оцінюючи докази, надані позивачкою на підтвердження зазначених обставин, суд приходить до висновку, що вони не підтверджують наявності всіх умов, передбачених законом.
Так, матеріали справи підтверджують, що 07 травня 2025 року, ОСОБА_3 було госпіталізовано до КНП «Любашівська БЛІЛ» із діагнозом двостороння пневмонія, а 12 травня 2025 року переведено для подальшого лікування до закладу охорони здоров`я у місті Одесі, де ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.
Однак сам по собі факт перебування особи на стаціонарному лікуванні протягом декількох днів перед смертю ще не свідчить про її перебування протягом тривалого часу у безпорадному стані в розумінні частини другої статті 1259 ЦК України.
Матеріали справи не містять належних медичних документів, які б підтверджували, що до госпіталізації спадкодавець протягом тривалого часу був повністю або частково позбавлений можливості самостійно забезпечувати свої життєві потреби, потребував постійного стороннього догляду чи перебував у стані, який обумовлював необхідність постійної опіки.
Не надано суду й доказів встановлення спадкодавцю інвалідності, призначення стороннього догляду, висновків лікарсько-консультативної комісії чи інших медичних документів, які б підтверджували саме безпорадний стан особи у розумінні статті 1259 ЦК України.
Посилання позивачки на здійснення догляду за спадкодавцем, допомогу у веденні домашнього господарства, супроводження під час лікування або організацію поховання суд оцінює як виконання близькою особою моральних обов`язків та надання побутової допомоги, однак такі обставини самі по собі не підтверджують виконання усіх умов, визначених частиною другою статті 1259 ЦК України.
Так само не підтверджено належними та допустимими доказами, що саме позивачка протягом тривалого часу здійснювала матеріальне забезпечення спадкодавця.
Подані банківські виписки, платіжні інструкції, квитанції про оплату комунальних послуг та інші фінансові документи свідчать лише про здійснення окремих платежів, однак із них не вбачається, що такі витрати були пов`язані саме з утриманням спадкодавця або забезпеченням його життєво необхідних потреб.
Суд також враховує, що зі змісту зазначених документів неможливо встановити джерело походження коштів, їх призначення, а також те, що вони були витрачені виключно в інтересах спадкодавця.
Не надано суду й належних доказів того, що спадкодавець перебував на повному матеріальному утриманні позивачки або що саме вона забезпечувала його харчування, лікування, придбання медикаментів та інші життєво необхідні потреби протягом тривалого часу.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачкою не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами сукупності юридичних фактів, необхідних для зміни черговості спадкування.
Недоведеність хоча б однієї із передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України умов виключає можливість задоволення відповідної позовної вимоги.
Отже, правові підстави для надання ОСОБА_1 права на спадкування разом зі спадкоємцем першої черги за законом відсутні, у зв`язку з чим вимога про зміну черговості спадкування задоволенню не підлягає.
Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Згідно із частиною першою, пунктами 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання такої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, в результаті чого понесені позивачем судові витрати з відповідача не підлягають стягненню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 15, 355, 368 ЦК України, статтями 60, 61, 63, 68, 74 СК України, статтями 12, 13, 76, 81, 133, 137, 141, 258-259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, - 
УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, зміну черговості спадкування за законом та визнання майна спільною сумісною власністю - відмовити.
Рішення набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. 

Суддя:        Дюдюн О.В.