Справа № 344/19558/25 
Провадження № 2/344/1677/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області
в складі: головуючої – судді: Домбровської Г.В.
при секретарі c/з: Петришин Р.Р.,

за участі Позивача ОСОБА_1 , представника Відповідача ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом, – 
В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (надалі – також «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 (надалі – «Відповідач»), в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (по 1/2 частк кожному) шляхом:
примусового вселення ОСОБА_1 та її неповнолітнії дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до зазначеної квартири;
зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 комплект ключів/засобів доступу від квартири, вхідних дверей підїзду, домофону/кодових замків, а також ключ/карту/брелок доступу через шлагбаум на територію будинку;
зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у їхньому подальшому постійному проживанні у зазначеній квартирі, включно з недопущенням повторної зміни замків чи блокування доступу.
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 , незважаючи на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної часткової власності обох сторін по 1/2, перешкоджає у праві користування даною квартирою Позивачці та дітям. 
Місце проживання ОСОБА_1 та дітей зареєстровано у вказаній квартирі. однак Відповідач не допускає Позивачку та дітей до квартир, не надає клбючів, блокує доступ до житла, в якому вони зареєстрвоані, фактично одноосібно користується усією квартирою, не допускаючи Позивачку, як співвласника, та дітей як зареєстрованих мешканців.
Посилаючись на порушення її права власності, а ткож права дітей на користування житлом, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та в письмових заявах по суті справи.
Представником Відповідача ОСОБА_3 на адресу суду подано відзив на позов, у якому вона заперечила проти позовних вимог та просила в їх задоволенні відмовити з викладених у відзиві підстав.
Заперечуючи проти позову, Відповідач у відзиві зазначила про те, що Позивачем не доведено належними засобами доказування факту вчинення їй перешкод у здійсненні нею права власності щодо квартири. 
Представник Відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити з викладених у відзиві підстав. Крім того, додатково посилалася на те, що квартира є непридатною для проживання, оскільки там відсутній ремонт та меблі.
Позивач скористалася правом на подання відповіді на відзив, у якій заперечила викладені у відзиві доводи представника Відповідача.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 15.04.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.
Проаналізувавши пояснення Позивача, пояснення представника Відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (по 1/2 частки).
Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Івано-Франківського міського суду від 08.06.2022 року у справі №344/970/22, яке набрало законної сили 09.07.2022 року.
Від шлюбу у сторін є діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).
Згідно рішення Івано-Франківського міського суду від 08.06.2022 року у справі №344/970/22 дітей залишено на проживання з матір`ю ОСОБА_1 .
Місце проживання ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20).
Посилаючись на чинення їй, як співвласнику квартири у праві спільної часткової власності, а також її дітям, перешкод у реалізації всіх правомочностей власника з боку іншого співвласника – Відповідача ОСОБА_3 , Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом.
Так, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
Негаторний позов – це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Результат аналізу наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов).
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 року у справі №522/13307/16, «відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Позов про усунення порушень права, не пов`язаного з позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.
Таким чином для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном».
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 30.06.2021 року у справі №522/13307/16, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених повноважень мають рівні права.
У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України).
Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності по 1/2 кожному, тобто вони є співвласниками цієї квартири.
Звертаючись до суду з цим позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, ОСОБА_1 посилалася на те, що Відповідач ОСОБА_3 не впускає її до квартири, не дає ключів від встановленого замку у вхідних дверях квартири.
Вважала, що вказаними діями він порушує її права як співвласника майна та створює їй перешкоди у користуванні майном.
На підтвердження доводів щодо факту чинення Відповідачем перешкод у користуванні квартирою стороною Позивача надано належні докази: 
- заяви ОСОБА_1 на ім`я начальника Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області, в якій вона вказувала на чинення їй перешкод у доступі до квартир з боку ОСОБА_3 (а.с.21, 27);
- відповіді з правоохоронних органів про наявність цивільно-правових відносин між сторонами та рекомендацією звернення до суду (а.с.22, 23);
- довідку про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 29.10.2025 року (а.с.97);
- фотокартки будинку, в якому розташована спірна квартира (а.с.55, 56), дверей квартири (а.с.162-164);
- роздруківки з мобільного телефону (а.с.57-63), з яких вбачається факт ініціювання телефонних дзвінків та відсутність відповідей на них.
У зв`язку з цим Суд приходить до висновку про те, що Позивачем доведено факт здійснення Відповідачем ОСОБА_3 їй перешкод у користуванні спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів доведено факт чинення ОСОБА_3 їй перешкод у користуванні квартирою, співвласником якої вона є.
Заперечення ОСОБА_3 про те, що ним жодних перешкод у користуванні квартирою Позивачу не чиняться, об`єктивними доказами не підтверджено.
На думку суду, факт неодноразового звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу наявних у неї перешкод у користуванні квартирою, звернення безпосередньо до Відповідача (письмово), факт звернення до суду – свідчить про те, що Позивачці чиняться відповідні перешкоди з боку Відповідача.
Крім того, сам факт посилання сторони Відповідача в судовому засіданні на те, що квартира є непридатною для проживання, оскільки там ще не закінчено ремонтні роботи – свідчить про існування між сторонами спору щодо користування даною квартирою.
Акт Г04 обстеження житлово-побутових умов сім`ї (а.с.133), який складався за участі ОСОБА_3 – не свідчить про наявність підстав для відмови в задоволенні негаторного позову, оскільки наявність у квартирі незакінченого ремонту не є підставою для обмеження співвласника у праві користування квартирою.
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд наголосив, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у справі №401/1944/22, провадження № 61-10115св23 від 10 листопада 2023 року.
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Позивача про зобов`язання усунути перешкоди та вселення є обґрунтованими та підлягають в цій частині задоволенню.
Отже, оскільки Судом встановлено факт чинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою з боку ОСОБА_3 , Суд вбачає підстави для зобов`язання Відповідача усунути такі перешкоди шляхом вселення Позивачки та її дітей до квартири. Усунення перешкод означає, що з боку Відповідача не повинні вчинятися жодні дії, які унеможливлюють користування квартирою Позивачем та членами її сім`ї, тобто дітьми.
Крім того, для захисту порушеного права Позивача Суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 комплект ключів/засобів доступу до квартири, оскільки в ході судового розгляду справи доведено відсутність таких ключів у Позивачки та їх наявність у Відповідача (що підтверджується як самими поясненнями сторони Відповідача в судовому засіданні, так і актом Г04 обстеження житлово-побутових умов сім`ї (а.с.133), який складався за участі ОСОБА_3 ). 
Вимога про зобов`язання ОСОБА_3 передати ОСОБА_1 комплект ключів/засобів доступу до вхідних дверей підїзду, домофону/кодових замків, ключ/карту/брелок доступу через шлагбаум на територію будинку не підлягає задоволенню у зв`язку з недоведеністю, оскільки не доведено наявності у ОСОБА_3 другого примірника таких ключів до вхідних дверей підїзду, домофону/кодових замків, шлагбауму; а зобов`язання його передати Позивачці його власні ключі до домофону та шлагбауму становитиме вже порушення його права як власника.
При цьому, як законний співвласник квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не позбавлена права виготовити ключ/карту/брелок доступу через шлагбаум на територію будинку, комплект ключів/засобів доступу до вхідних дверей підїзду, домофону/кодових замків, через відповідну обслуговуючу компанію будинку, у якому розташована квартира, тобто у встановленому законом порядку.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод у їхньому подальшому постійному проживанні у зазначеній квартирі, включно з недопущенням повторної зміни замків чи блокування доступу – Суд зауважує на відсутності підстав для задоволення такої вимоги, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорених прав особи, а не вирішення спорів на майбутнє.
У разі порушення права власності Позивача чи прав її неповнолітніх дітей у майбутньому – вона не позбавлена права звертатися до суду за захистом таких прав.
Отже, в цій частині позовних вимог слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. ст. 15,16,391 ЦК України, керуючись ст.ст. 82, 89, 263-265, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Суд 
У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом – задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , усунути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , перешкоди у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом примусового вселення ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , передати ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , комплект ключів/засобів доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог – відмовити. 

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.07.2026 року.

Суддя Домбровська Г.В.