ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/20109/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
офісу ГП - Ковальчук О.І.
позивача - Шевченко І.Є.
відповідача - 1 - не з`явився
відповідача - 2 - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 (у складі колегії суддів: Скрипки І.М. (головуючий), Мальченко А.О., Тищенко А.І.)
за позовом першого заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Молодіжний житловий комплекс "Оболонь" 
та Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Будівельна компанія "Обрій"
про стягнення 8 315 632,33 грн
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 29.12.2023 Перший заступник керівника Київської міської прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент, Позивач, Скаржник) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Молодіжний житловий комплекс "Оболонь" (далі - ТОВ "МЖК "Оболонь", Відповідач-1) та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-Будівельна компанія "Обрій" (далі - ТОВ ІБК "Обрій", Відповідач- 2) про стягнення 8 315 632,33 грн пайової участі згідно приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні".
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 позовні вимоги Прокурора задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів до бюджету міста Києва на користь Департаменту 8 315 632,33 грн та здійснено розподіл судових витрат (стягнуто з ТОВ "МЖК "Оболонь" та з ТОВ ІБК "Обрій" на користь Київської міської прокуратури по 61 017,25 грн судового збору).
2.2. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що Департаментом як єдиним уповноваженим Київською міською радою органом правильно та відповідно до вимог чинного законодавства здійснено розрахунок належної до сплати суми пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта "Будівництво житлового комплексу по вул. Тираспольській, 43 у Подільському районі міста Києва" XIV черги - житловий будинок 10 А", який становить 8 315 632,33 грн.
2.3. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 частково задоволено апеляційну скаргу ТОВ "МЖК "Оболонь", рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2025 скасовано частково та викладено його резолютивну частину в новій редакції, згідно якої позов Прокурора задоволено частково та стягнуто з відповідачів солідарно до бюджету міста Києва на користь Департаменту 5 509 727,64 грн. Відповідно перерозподілено судові витрати, понесені Прокурором у суді першої інстанції (стягнуто обох відповідачів на користь Київської міської прокуратури по 41 322,96 грн судового збору).
Водночас апеляційний суд розподілив судові витрати Відповідача-1, понесені ним безпосередньо у суді апеляційної інстанції, а саме стягнув з Департаменту на користь ТОВ "МЖК "Оболонь" 63 128,12 грн судового збору за подання апеляційної скарги (пропорційно її задоволеній частині) та доручив Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.
2.4. Департамент не погодився з постановою суду апеляційної інстанції щодо стягнення з нього судових витрат за розгляд апеляційної скарги та оскаржив постанову у цій частині у касаційному порядку.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 15.07.2026 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
3.2. У своїй касаційній скарзі Департамент просить Суд скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 в частині стягнення з нього на користь ТОВ "МЖК "Оболонь" 63 128,12 грн судового збору за подання апеляційної скарги та стягнути вказані судові витрати з Київської міської прокуратури. 
3.3. Підставою касаційного оскарження Департамент визначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а саме без урахування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21, згідно якого Прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.
3.4. Прокурор у відзиві на касаційну скаргу просить Суд відмовити у її задоволенні, оскільки стороною у справі є саме Департамент, який набув статусу Позивача при відкритті провадження у справі за його (Прокурора) позовною заявою.
3.5. Відповідачі правом надати Суду відзив на касаційну скаргу не скористалися.
4. Позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні Прокурора та представника Позивача, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши дотримання апеляційним господарським судом норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
4.2. Предметом касаційного перегляду є постанова Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 виключно в частині стягнення з Департаменту на користь ТОВ "МЖК "Оболонь" 63 128,12 грн судового збору за подання апеляційної скарги. В іншій частині постанова не оскаржується та Верховним Судом не переглядається. 
4.3. Відповідно до частин першої, другої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
4.4. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
4.5. Як вбачається з матеріалів справи та зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, апеляційну скаргу МЖК "Оболонь" задоволено частково, а саме частково задоволено позов Прокурора у спосіб стягнення з Відповідача-1 5 509 727,64 грн пайової участі із заявлених 8 315 632,33 грн. 
Як наслідок, судовий збір за подання апеляційної скарги, сплачений МЖК "Оболонь", оскаржуваною постановою покладено на Позивача пропорційно задоволеній частині апеляційної скарги (відповідно і позову), а саме стягнуто 63 128,12 грн.
4.6. При цьому Департамент не оспорює ані розмір відшкодованого судового збору, ані постанову суду апеляційної інстанції по суті позовних вимог, а не погоджується виключно з покладенням таких витрат на нього та доводить необхідність їх стягнення з Київської міської прокуратури, оскільки позов у справі подано Прокурором. 
4.7. З посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 05.10.2022 у справі № 923/199/21, Скаржник доводить суду, що саме Прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права і виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат.
4.8. Розглянувши наведені доводи Скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
У зазначеній Департаментом справі № 923/199/21 суди розглядали позов Прокурора в інтересах обласної ради та профільного департаменту обласної державної адміністрації до комунального закладу обласної ради та товариства з обмеженою відповідальністю про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів. За результатами розгляду справи судом апеляційної інстанції було відмовлено у задоволенні позову Прокурора та стягнуто з відповідної прокуратури на користь комунального закладу (апелянта) витрати, пов`язані зі сплатою ним судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 13 620 грн. 
У подальшому Прокурор оскаржив постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення з нього судового збору та просив стягнути його з обох позивачів у солідарному порядку.
За матеріалами справи № 923/199/21 суди встановили, що позивачі (обласна рада та департамент обласної державної адміністрації) не підтримували позов Прокурора та не ініціювали представництво органами прокуратури їх інтересів. 
Зокрема, за позицією обласної ради, Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні", Господарський кодекс України та Закон України "Про публічні закупівлі" не передбачають її повноважень (ані як органу місцевого самоврядування, ані як власника закладу) щодо здійснення безпосереднього контролю за проведенням останнім публічних закупівель. За доводами обласної ради, що підтвердилися в ході розгляду справи, вона не є стороною договору та додаткових угод до нього, не переказувала кошти, не є стягувачем коштів та не проводила перевірку діяльності комунального закладу, на підставі якої можна було б встановити порушення вимог закону в його діяльності. 
У свою чергу інший позивач у справі № 923/199/21 (департамент обласної державної адміністрації) зазначив, що він не має законодавчого та фінансового підґрунтя щодо проведення в інтересах комунального закладу позовної роботи з підприємствами та організаціями, з якими вказаний заклад уклав/укладає договори, та представляти його інтереси в суді. Також вказав, що він не є учасником і відповідальною стороною в договорах, укладених підпорядкованими закладами з питань їх господарської діяльності, а основним його завданням є забезпечення державної соціальної політики на території області у сфері соціального захисту населення, водночас не визначено повноважень щодо фінансового контролю у сфері закупівель.
4.9. Наведені доводи позивачів Велика Палата Верховного Суду врахувала у сукупності з іншими доказами та за наслідками перегляду справи № 923/199/21 залишила без змін постанову суду апеляційної інстанції щодо покладення на прокуратуру понесених апелянтом витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги з огляду на її задоволення. 
4.10. Крім того, у пункті 8.43 постанови у справі № 923/199/21 Велика Палата Верховного Суду вказала на справедливість підходу, за якого враховується позиція особи, в інтересах якої подано позов, при вирішенні питання про розподіл судових витрат, задля виключення можливості покладення обов`язку щодо відшкодування витрат зі сплати судового збору на особу, яка заздалегідь вважала позицію прокурора незаконною, та послідовно упродовж розгляду справи заперечувала проти неї. Подібні висновки містяться також у постанові Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 916/1796/18.
4.11. Вищевикладене дає підстави для висновків про неподібність обставин зазначеної Скаржником справи № 923/199/21 та цієї справи № 910/20109/23, оскільки Департамент не заперечував, а, навпаки, активно підтримував позов Прокурора, більше того, саме Департамент виконав відповідний розрахунок розміру пайового внеску, що підлягав до сплати відповідачами. 
Тобто за умови нарахування Департаментом суми пайового внеску у розмірі, присудженому до стягнення апеляційним судом (а саме 5 509 727,64 грн, а не 8 315 632,33 грн), апеляційна скарга Відповідача-1 не була б задоволена (а можливо і не була б подана), що не призвело б до розподілу оспорюваних судових витрат. 
4.12. Колегія суддів також враховує, що підставою представництва Прокурором інтересів держави у цій справі стала бездіяльність Департаменту зокрема та Київської міської державної адміністрації в цілому щодо виконання своїх повноважень у сфері містобудування та забезпечення бюджетних надходжень. 
За належної позиції Позивача, тобто за пред`явлення позову у справі саме ним (без участі Прокурора), Департамент мав би сплатити судовий збір за розгляд справи місцевим господарським судом у розмірі понад 122 тис. грн та відповідні витрати за розгляд справи апеляційним судом.
4.13. Водночас у ситуації, що фактично склалася, Прокурор поніс всі витрати за пред`явлення позову, у результаті чого на користь Департаменту присуджено до стягнення 5 509 727,64 грн.
У свою чергу Департамент при своїй бездіяльності отримав зазначені 5 509 727,64 грн і при цьому не погоджується зі стягненням з нього 63,128,12 грн судового збору, а наполягає на покладенні цих витрат на прокуратуру.
4.14. Така позиція Департаменту не свідчить про дотримання ним принципів справедливості та розумності, що, у сукупності з встановленим фактом бездіяльності при стягненні коштів пайової участі, дало суду апеляційної інстанції право застосувати до спірних правовідносин норми частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України та покласти спірні судові витрати саме на Департамент.
4.15. Верховний Суд повністю погоджується з такими висновками апеляційного суду та додатково зазначає про унормоване частиною другою статті 309 Господарського процесуального кодексу України застереження проти скасування правильного по суті і законного судового рішення з одних лише формальних підстав.
4.16. Оскільки касаційна скарга Департаменту не містить інших доводів, а мотиви і висновки суду апеляційної інстанції не суперечать основним засадам і принципам господарського судочинства, Верховний Суд приходить до висновку про необґрунтованість касаційної скарги Позивача та зазначає про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ним постанови.
5. Висновки Верховного Суду
5.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. 
5.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
5.3. За змістом статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав.
5.4. З урахуванням меж касаційного перегляду оскаржуваної постанови апеляційного суду від 25.05.2026 Верховний Суд приходить до висновку про залишення її без змін, а касаційної скарги Департаменту - без задоволення.
Керуючись статтями 129, 240, 300, 301, 308, 309, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 у справі № 910/20109/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко