Справа №519/800/26 
Провадження № 2/519/676/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И 

21.08.2026 м. Південне
Південний міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Лемця С.П.,
за участі секретаря судового засідання Волкової Н.О,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 – адвоката Штець Ольги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , за участі третіх осіб – Служба у справах дітей Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, Центр адміністративних послуг Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернулася до Південного міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 відповідно до ордера серія АБ № 191, виданий Виконавчим комітетом Южненської міської Ради народних депутатів, є головним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Ордер було видано на сім`ю із чотирьох осіб: позивач, ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_2 (син дружини), ОСОБА_2 (син дружини).
18 березня 1999 року позивач ОСОБА_1 розірвав шлюб із ОСОБА_5 . 
У зазначеній квартирі, крім позивача також зареєстровані ОСОБА_2 , його дружина ОСОБА_3 та їх неповнолітня дитина ОСОБА_4 , які не проживають у вищезазначеній квартирі більше десяти років.
Будь-яких перешкод відповідачам у проживанні в зазначеній квартирі позивач ніколи не чинив та не чинить. Факт реєстрації відповідачів у квартирі перешкоджає позивачу користуватися, володіти та розпоряджатися в повному обсязі житлом, адже змушує нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг та квартплаті згідно законодавства.
Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 13.05.2026 відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою, ухвалено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадженням з повідомленням (викликом) сторін та доручено Органу опіки і піклування Південнівської міської ради Одеської області підготувати та надати суду висновок щодо доцільності визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування спірною квартирою та витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України ОСОБА_3 .
24.07.2026 до суду надійшов Висновок комісії з питань захисту прав дитини № 869/22-06-02 від 15.06.2026 «Про недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 , та зняття її із зареєстрованого місця проживання».
27.07.2026 представником позивача подано до суду додаткові пояснення у справі, згідно яких просить суд не брати до уваги Висновок комісії з питань захисту прав дитини № 869/22-06-02 від 15.06.2026, як такий що не відповідає дійсним обставинам справи, та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Сторона позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. 
Належним чином повідомлені відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, з заявами та клопотаннями не зверталися.
Відповідачем ОСОБА_2 надано до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, наслідки визнання позову йому повністю відомі та зрозумілі.
Представник Служби у справах дітей Південнівської міської ради Одеської області в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи без їх участі, не заперечує проти прийняття рішення на підставі наявних матеріалів.
Представник Центру Адміністративних послуг Південнівської міської ради Одеського району Одеської області в судове засідання не з`явився, з заявами та клопотаннями не звертався.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши їх доказами, суд доходить наступного висновку.
ОСОБА_1 є головним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордера № 191 виданого Виконавчим комітетом Южненської міської Ради народних депутатів (а.с.15).
Квартира не приватизована і належить до комунальної власності територіальної громади міста Південне, а користування нею здійснюється на підставі ордера (договору найму).
Відповідно до Акту про не проживання особи за місцем реєстрації № 423 від 13.04.2026 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за вищевказаною адресою, але фактично не проживають за вказаною адресою (а.с.13-14). 
Оскільки відповідачі до теперішнього часу зареєстровані у зазначеній квартирі, позивач несе додаткові витрати, а саме на оплату комунальних платежів, тобто сплачує за осіб, які зареєстровані, але не проживають за вказаною адресою, що призводить до матеріальних витрат.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно з частиною 1статті 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до підпункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад", зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 24 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні", орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Вичерпного переліку поважних причин непроживання законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
У спорі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі статей 71, 72 ЖК Української РСР, на позивача покладається обов`язок довести факт відсутності відповідача у житловому приміщенні понад шість місяців, а на відповідача - спростувати довготривалу відсутність або довести поважність причин такої відсутності. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності, а позбавлення права користування єдиним житлом за відсутності переконливих доказів тривалого та свідомого не проживання без поважних причин є непропорційним втручанням у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Матеріали справи не містять доказів проживання відповідачів у спірній квартирі, переліку їх речей, які зберігаються у спірній квартирі, документів, які підтверджують оплату ними комунальних послуг, показань свідків, які б підтвердили факт їх проживання за місцем реєстрації тощо.
Згідно поданої заяви від 10.08.2026 відповідач ОСОБА_2 підтвердив факт не проживання у вказаній квартирі із своєю сім`єю із 2014 року.
За цих обставин, суд доходить висновку про наявність правових підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житлом, оскільки він з власної волі та за відсутності поважних причин не проживає у квартирі понад встановлений законом строк, що вказує на втрату ним інтересу до спірного житла.
Позбавлення ОСОБА_2 права користування житлом здійснюється згідно із законом та спрямоване на захист порушених прав позивача як наймача жилого приміщення, наданого йому у свій час державою. Ухвалення такого рішення не матиме наслідком порушення ні конституційного права відповідача на житло, ні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстрації, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).
Згідно позовної заяви стороною позивача відповідачем визначено ОСОБА_3 не окремо, а як законного представника неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 .
Як вбачається з висновку органу опіки та піклування у спірній квартирі також зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_7 – донька ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 повідомив, що він отримував квартиру на склад сім`ї з 4-х осіб, і на батька ОСОБА_4 - ОСОБА_2 також, але вже довгий час не спілкується з ним і місцезнаходження йому невідоме.
При цьому, згідно витребуваної інформації ОСОБА_8 та ОСОБА_7 перетнули державний кордон України 05.03.2022 у напрямку виїзд.
Малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання в спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом.
Документів на під твердження того, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, матеріали справи не містять.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення у справі «Zehentner v.Austria» заява № 20082/02).
У принципі 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розглядалось на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини 15.06.2026.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається.
Відповідно до статті 3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства в Україні визначається як загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, та з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, встановлює основні засади державної політики у цій сфері, шо ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.
Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано право дитини на житло та покладено на державу обов`язок щодо його захисту.
Батьки не мають права вчиняти дії, які призводять до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини.
Зареєстрована в квартирі дитина бере участь в приватизації нарівні з повнолітніми мешканцями.
Таким чином, зняття дитини з реєстрації місця проживання у квартирі комунальної власності до проведення приватизації безумовно звузить обсяг її прав, в тому числі права на приватизацію
Будь-які рішення чи дії, наслідком яких є погіршення житлових або майнових прав дитини без належного забезпечення її інтересів, суперечать принципу найкращих інтересів дитини.
Тому враховуючи вищевикладене, а також воєнний стан в країні, через який громадяни змушені були залишати своє житло, визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суперечить правам та інтересам ОСОБА_6 , звужує обсяг її існуючих майнових прав щодо житла, порушує охоронювані законом інтереси дитини.
На підставі викладеного, суд доходить висновку про часткове задоволення позову, відмовляючи в частині позовних вимог про визнання ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстрації.
У відповідності до ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 3, 12, 81, 141, 259, 265, 268, 280-284 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов представника ОСОБА_1 – адвоката Штець Ольги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , за участі третіх осіб – Служба у справах дітей Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, Центр адміністративних послуг Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_3 , що діє як законний представник неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , РНОКПП не відомо, місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
Третя особа Центр Адміністративних послуг Південнівської міської ради Одеської області, код ЄДРПОУ 04527336, місцезнаходження за адресою: 65481, Одеська обл., м. Південне, просп. Григорівського Десанту, буд. 18.
Третя особа Служба у справах дітей Південнівської міської ради Одеського району Одеської області, місцезнаходження за адресою: 65481, Одеська обл., м. Південне, просп. Григорівського Десанту, буд. 18
Повний текст рішення суду складено 21.08.2026.

Суддя Сергій ЛЕМЕЦЬ