ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 502/2540/23
провадження № 61-11371св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А, Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - керівник Ізмаїльської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації,
відповідачі: Ізмаїльська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Дунайський біосферний заповідник Національної академії наук України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом керівника Ізмаїльської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації до Ізмаїльської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», Дунайський біосферний заповідник Національної академії наук України, про визнання незаконним розпорядження та скасування розпорядження райдержадміністрації, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень державних реєстраторів, скасування державної реєстрації земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку

за касаційною скаргою першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 січня 2025 року у складі судді Масленикова О. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2025 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року керівник Ізмаїльської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути перешкоди власнику - державі в особі Одеської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження Кілійської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2018 року № 480 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 (тепер - ОСОБА_1) для індивідуального дачного будівництва на території Приморської сільської ради (за межами населеного пункту) Кілійського району Одеської області»;
усунути перешкоди власнику - державі в особі Одеської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування рішення державного реєстратора Кілійської районної державної адміністрації Чумаченко Л. Ю. від 29 жовтня 2018 року № 43738540 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 (тепер - ОСОБА_1 ) на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, що розташована за адресою: Одеська область, Кілійський район, Приморська сільська рада (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1678864651223, номер відомостей про речове право 28629343);
усунути перешкоди власнику - державі в особі Одеської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, укладеного 16 серпня 2019 року між Грєковим В. В. , який діяв від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Кілійського районного нотаріального округу Одеської області Юрченком М. Є., зареєстрованого за № 1465;
усунути перешкоди власнику - державі в особі Одеської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні майном шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Юрченка М. Є. від 16 серпня 2019 року № 48273079 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, що розташована за адресою: Одеська область, Кілійський район, Приморська сільська рада (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1678864651223, номер відомостей про речове право 32849476);
скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, з одночасним закриттям Поземельної книги щодо цієї земельної ділянки;
усунути перешкоди власнику - державі в особі Одеської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути державі в особі Одеської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, яка має 8 поворотних точок, з наступними координатами: № 1 - координати: Х - 5032445.69, Y - 3310136.15; № 2 - координати: Х - 5032458.369, Y - 3310145.673; № 3 - координати: Х - 5032461.663, Y - 3310148.967; № 4 - координати: Х - 5032462.869, Y - 3310153.467; № 5 - координати: Х - 5032461.663, Y - 3310157.967; № 6 - координати: Х - 5032444.091, Y - 3310184.282; № 7 - координати: Х - 5032425.186, Y - 3310171.317; № 8 - координати: Х - 5032423.143, Y - 3310169.916.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що розпорядженням Кілійської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2018 року № 480 надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, для індивідуального дачного будівництва, розташованої на території Приморської сільської ради Кілійського району за межами населеного пункту (на цей час Вилківської міської ради) Ізмаїльського району Одеської області.

Рішенням державного реєстратора Кілійської районної державної адміністрації Чумаченко Л. Ю. від 29 жовтня 2018 року № 43738540 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1678864651223, номер відомостей про речове право 28629343).

У подальшому Грєков В. В. , який діяв від імені ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16 серпня 2019 року здійснив відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_2 .

Рішенням приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Юрченка М. Є. від 16 серпня 2019 року № 48273079 право власності на вказану земельну ділянку (номер відомостей про речове право 32849476) зареєстровано за ОСОБА_2 .

На думку прокурора, земельна ділянка з кадастровим номером 5122383000:01:001:1446 сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Вилківського лісництва філії «Ізмаїльське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Незважаючи на те, що вказана ділянка належить до земель лісогосподарського призначення державної власності та у встановленому законодавством порядку не вилучалась, районна державна адміністрація неправомірно здійснила передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , яка в подальшому відчужила її на користь ОСОБА_2 .

У зв`язку з цим є підстави для усунення державі перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання судом незаконним та скасування розпорядження Кілійської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2018 року № 480, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень державних реєстраторів, скасування державної реєстрації земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.

У зв`язку з цим прокурор просив позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кілійський районний суд Одеської області рішенням від 08 січня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки прокурор не довів факту розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення. Водночас суд вважав, що посилання прокурора на матеріали лісовпорядкування 2013 - 2014 років не є підтвердженням права Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»(далі - ДП «Ліси України») на спірну земельну ділянку. Крім того, з наданих прокурором доказів неможливо встановити накладення меж спірної земельної ділянки на землі ДП «Ізмаїльське лісове господарство» (назву змінено на філія «Ізмаїльське лісове господарство» ДП «Ліси України»). Представник ОСОБА_2. надав висновок експерта, зміст якого зводиться до того, що спірна земельна ділянка не розташована у межах 40 кварталу Вилківського лісництва ДП «Ізмаїльське лісове господарство». 

Оскільки суд не встановив, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, то, відповідно, і Одеська державна обласна адміністрація не мала визначених законодавством повноважень щодо її вилучення, як про те у позові стверджує прокурор. Отже, прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах особи, яка не мала права на відповідний позов.

Також суд виходив з того, що прокурор обрав неефективний спосіб захисту у вигляді негаторного позову, оскільки належним способом захисту права власності має бути вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Одеський апеляційний суд постановою від 29 липня 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації залишив без задоволення. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 січня 2025 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, зроблені на основі наявних у справі доказів, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права. 

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У вересні 2025 року перший заступник керівника Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 08 січня 2025 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2025 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц та № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 13 червня 2018 року у справі № 369/1777/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 488/5476/14-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 369/16418/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 363/669/17, від 04 лютого 2020 року у справах № 911/3574/17, № 911/3579/17, № 911/3311/17, № 911/3897/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 911/3310/17, від 03 вересня 2020 року у справі № 911/3449/17, від 22 травня 2024 року у справі № 522/6920/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 363/5060/21.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що Кілійська районна державна адміністрація передала у приватну власність  ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва земельну ділянку лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, яка перебуває у користуванні ДП «Ізмаїльське лісове господарство» і накладається на землі лісового фонду, а саме на квартал 40 Вилківського лісництва. Визначаючи правовий статус спірної земельної ділянки, суди не звернули належної уваги на те, що саме по собі ненадання рішення про затвердження матеріалів лісовпорядкування не свідчить про недоведення належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду. Суд не надав оцінки листам Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання (далі - ВО «Укрдержліспроект»), ДП «Ізмаїльське лісове господарство», Одеської обласної державної адміністрації та Кабінету Міністрів України, які підтверджують, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду. 

Суди неправомірно взяли до уваги як доказ хибний висновок експерта судової земельно-технічної експертизи від 14 жовтня 2024 року № 1110/24, адже експерт фактично провів дослідження не накладення земельної ділянки з кадастровим номером 5122383000:01:001:1702 на межі 40 кварталу Вилківського лісництва, а дослідив питання відстані між земельними ділянками з кадастровими номерами 5122383000:01:001:1702 та 5122310300:01:001:0145. При цьому, ніхто з учасників справи не оспорює того, що земельні ділянки з кадастровими номерами 5122383000:01:001:1702 та 5122310300:01:001:0145 не накладаються одна на одну, вказана інформація є доступною та не потребує спеціальних знань у вигляді залучення експерта.

Суди не звернули уваги на те, що спірна земельна ділянка входить до складу території Дунайського біосферного заповідника Національної академії наук України, тобто є об`єктом природно-заповідного фонду. Зайняття земельної ділянки під об`єктом природно-заповідного фонду з порушенням норм ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. З огляду на це суди дійшли помилкового висновку про те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Грєкова Н. П. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просила відмовити в її задоволенні. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

29 вересня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2026року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Суди попередніх інстанцій встановили, що розпорядженням Кілійської районної державної адміністрації від 01 жовтня 2018 року № 480 надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 5122383000:01:001:1446 для індивідуального дачного будівництва, яка знаходиться на території Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області за межами населеного пункту.

Рішенням державного реєстратора Кілійської районної Державної адміністрації Чумаченко Л. Ю. від 29 жовтня 2018 року № 43738540 проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1672264651223, номер відомостей про речове право 28629343).

З поземельної книги, відкритої 22 серпня 2018 року відділом у Кілійському районі Головного управління Держгеокадстру в Одеській області, а саме розділу 3 від 30 жовтня 2018 року № 004, відомо, що ОСОБА_1 є власником відповідної земельної ділянки.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 серпня 2019 року Грєков В. В. який діяв від імені ОСОБА_1 , продав ОСОБА_2 земельну ділянку, розташовану за межами населеного пункту Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області, загальною площею 0,1 га, у тому числі по угіддях: солончаки, 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 грудня 2023 року № 358551646 земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, для індивідуального дачного будівництва належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

З поземельної книги, відкритої 22 серпня 2018 року відділом у Кілійському районі Головного управління Держгеокадстру в Одеській області, а саме, розділу 3 від 19 серпня 2019 року № 005, відомо, що ОСОБА_2 є власником відповідної земельної ділянки.

З листа ДП «Ізмаїльське лісове господарство» Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства Лісових ресурсів України від 11 травня 2021 року № 92 видно, що земельні ділянки, серед яких і ділянка з кадастровим номером 5122383000:01:001:1446, згідно з матеріалами лісовпорядкування 2013 року перебувають в постійному користуванні ДП «Ізмаїльське лісове господарство», квартал 40 ділянки 3, 4, 9, 10, 12, 43. Також встановлено, що ДП «Ізмаїльське лісове господарство» не давало дозволу, і підстав для вилучення цих земельних ділянок немає. Кадастрові номери присвоєні без відома ДП «Ізмаїльське лісове господарство». Крім того, вказано, що згідно з пунктом 5 розділу VIII Прикінцевих положень ЛК України «До здійснення державної реєстрації права постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісогосподарського призначення, що до набрання чинності цим Кодексом передані їм на такому праві, це право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування».

З висновку судової земельно-технічної експертизи від 14 жовтня 2024 року № 1110/24/1 відомо, що, дослідивши надані матеріали, керуючись нормативними вимогами та методичними рекомендаціями, експерт дійшов висновку, що земельна ділянка кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, не знаходиться в межах 40 кварталу Вилківського лісництва ДП «Ізмаїльське лісове господарство» (на цей час філії «Південний лісовий офіс» ДП «Ліси України»), мінімальна відстань від межі земельної ділянки, кадастровий номер 5122383000:01:001:1446, до меж 40 кварталу становить 445 м.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що з наданих доказів неможливо категорично встановити, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення.

При цьому суди виходили з того, що додані до позову матеріали не можуть вважатись належними матеріалами лісовпорядкування, оскільки не містять доказів щодо їх погодження та затвердження, як має бути відповідно до абзацу 4 статті 48 ЛК України. Посилання прокурора в позові на матеріали лісовпорядкування 2013-2014 років не є підтвердженням наявного права ДП «Ліси України» на спірну земельну ділянку. Крім того, з наданих в обґрунтування позову доказів неможливо встановити накладення меж спірної земельної ділянки на землі ДП «Ізмаїльське лісове господарство». До позову не додано доказів, що на спірній земельній ділянці наявні ліси, а згідно інформації з довідки відділу у Кілійському районі ГУ Держгеокадастру в Одеській області, земельна ділянка рахується як відкриті землі без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом. Більше того матеріали справи містять докази того, що спірна земельна ділянка не знаходиться в межах 40 кварталу Вилківського лісництва ДП «Ізмаїльське лісове господарство», що підтверджується висновком експерта.

Крім того, суди зазначили, що прокурор у цій справі звернувся до суду з негаторним позовом, однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що саме вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля, її надра атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на різні категорії.

У частині першій статті 20 ЗК України передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Отже, зміна цільового призначення земельних ділянок (тобто переведення земельної ділянки з однієї категорії, визначеної частиною першою статті 19 ЗК України в іншу) здійснюється за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури.

У частинах першій і другій статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 5122383000:01:001:1446 сформована за рахунок земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні Вилківського лісництва філії «Ізмаїльське лісове господарство» ДП «Ліси України».

При цьому вказував, що спірна земельна ділянка одночасно перебуває в межах Дунайського біосферного заповідника, є територією природно-заповідного фонду України та екологічною мережею України, що, відповідно до пункту «г» частини 4 статті 84 ЗК України, унеможливлює набуття на неї права приватної власності.

У частинах першій і третій статті 152 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі: шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України (частина друга статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища»).

У статті 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Відповідно до частини першої статті 46^1 ЗК України землі територій та об`єктів природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням обмежень у їх використанні, визначених відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та положеннями про ці території, об`єкти.

Відповідно до пункту «г» частини четвертої статті 84 ЗК України землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність.

Статтею 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини п`ятої статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.

Верховний Суд у постановах від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/19, від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, від 23 липня 2024 року у справі № 621/1372/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 621/989/20 зробив висновки, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює їх цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельно ділянки.

У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18 вказано, що незавершення технічної процедури встановлення меж національного природного парку, як об`єкта природно-заповідного фонду не змінює цільового призначення земельної ділянки як земель природно-заповідного фонду.

Відповідно до листів ВО «Укрдержліспроект» від 29 квітня 2021 року № 355 та від 17 листопада 2023 року № 2-1149 земельна ділянка з кадастровим номером 5122383000:01:001:1446, з межами її таксаційних виділів відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2013 року та межами згідно з координатами поворотних точок, знаходиться в межах 40 кварталу Вилківського лісництва філії «Ізмаїльське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Згідно з листом ДП «Ізмаїльське лісове господарство» Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів від 19 травня 2021 року № 99 на адресу начальника Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства встановлено, що на території Ізмаїльського району в Державному лісовому фонді України, який знаходиться в підпорядкуванні ДП «Ізмаїльське лісове господарство» Вилківське лісництво, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2013 року розташований Дунайський біосферний заповідник площею 11 256, 2 га. Землі площею 11 256,2 га передані в користування Дунайському біосферному заповіднику без вилучення з державного лісового фонду. Згідно з пунктом 5 розділу VIII Прикінцевих положень ЛК України до одержання державних актів на право постійного користування документами, що підтверджують це право, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Документи, які підтверджують право власності ДП «Ізмаїльське лісове господарство» Вилківське лісництво на ці ділянки: проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Ізмаїльське лісове господарство»; проект організації та розвитку лісового господарства ДП «Ізмаїльське лісове господарство» - таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків; карта-схема лісонасаджень ДП «Ізмаїльське лісове господарство» з розміщенням кварталів Вилківського лісництва переданих без вилучення у Дунайського біосферного заповідника.

Указом Президента України від 10 серпня 1998 року № 861/98 (далі - Указ № 861/98) у Кілійському районі Одеської області на базі природного заповідника «Дунайські плавні» створено Дунайський біосферний заповідник і підпорядковано його Національній академії наук України.

В додатку 1 до Указу № 861/98 визначено перелік землекористувачів, землі яких мають бути надані у постійне користування Дунайському біосферному заповіднику, а саме: природний заповідник «Дунайські плавні» - 14 851 га; включаючи акваторію Чорного моря - 5600 га; Ізмаїльське державне лісогосподарське підприємство - 7 143 га; колективне сільськогосподарське підприємство імені Мічуріна - 668 га; всього - 22 662 га.

У додатку 2 до Указу № 861/98 наведено перелік землекористувачів, землі яких включаються до складу Дунайського біосферного заповідника без вилучення у землекористувачів, та вказано площу таких земель, а саме: Ізмаїльське державне лісогосподарське підприємство - 11 575 га; Вилківське рибогосподарсько-аграрне колективне підприємство - 2648 га; Колективне сільськогосподарське підприємство «Прикордонник» - 2333,7 га; порт «Усть-Дунайський» - 498 га; Акваторія Чорного моря (із збереженням традиційного промислу риби) - 6 686,2 га. Всього 23 740,9 га.

06 травня 2021 року до Одеської обласної прокуратури надійшов лист Дунайського біосферного заповідника від 26 квітня 2021 року № 100-01/21, з якого, зокрема, відомо, що до складу Дунайського біосферного заповідника включені всі без винятку землі Вилківського лісництва ДП «Ізмаїльське лісове господарство», загальною площею 11 575 га. Межі Вилківського лісництва, визначені на місцевості на підставі відповідних матеріалів лісовпорядкування, стали відповідно і зовнішніми межами Дунайського біосферного заповідника. Формування Дунайського біосферного заповідника в межах сучасної площі, а саме 50 252,9 га, здійснювалось на підставі реалізації постанови уряду 1981 року і двох Указів Президента України (1998 року та 2004 року). Щодо проекту організації території Дунайського біосферного заповідника, то він був розроблений Українським науково-дослідним інститутом екологічних проблем (м. Харків) за активної участі науковців Дунайського біосферного заповідника і затверджений наказом Мінприроди України від 04 жовтня 2010 року № 435. В жовтні 2020 року термін дії зазначеного проекту закінчився і зараз розробляється новий. Також вказано, що попереднє зонування території Дунайського біосферного заповідника було визначене ще у Тимчасовому Положенні про Дунайський біосферний заповідник, затвердженому наказом Мінприроди України в жовтні 1998 року.

Наказом Міністерства охорони навколишнього природнього середовища України від 04 жовтня 2010 року № 435, затверджено проект організації території та охорони природних комплексів Дунайського біосферного заповідника.

Згідно з повідомленням Секретаріату Кабінету Міністрів України від 05 липня 2021 року Кабінет Міністрів України рішення про вилучення, припинення права постійного користування ДП «Ізмаїльське лісове господарство», відведення будь-яким фізичним або юридичним особам або зміну цільового призначення ділянок не приймав.

Погоджуючись висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд наведеного не врахував, не надав належної оцінки доводам прокурора щодо порушення порядку передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , а в подальшому ОСОБА_2 , не повною мірою дослідив докази на підтвердження її місцезнаходження (розташування).

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, суд перевіряв лише факт розташування спірної земельної ділянки в межах земель лісогосподарського призначення, та встановив відповідні обставини. 

При цьому апеляційний суд не дослідивобставин щодо розташування спірної земельної ділянки саме у межах Дунайського біосферного заповідника, який є територією та об`єктом природно-заповідного фонду України, не звернув належної уваги на надані прокурором докази на підтвердження цього, не надавши належної оцінки доводам сторони позивача.

Разом з цим, відсутність документації із землеустрою зі встановленням у натурі меж земельної ділянки природно-заповідного фонду згідно з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не може бути єдиною підставою для висновку про відсутність такого об`єкта природно-заповідного фонду.

Лише після встановлення фактичних обставин справи щодо точного розташування спірної земельної ділянки та належність/неналежність її до земель природно-заповідного фонду, можна вирішити спір у частині вимог прокурора про повернення земельної ділянки та надати оцінку способу захисту.

Таким чином, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 

Верховний Суд взяв до уваги тривалий час розгляду цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України) дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і норм закону.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд не ухвалює судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 липня 2025 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | І. А. Воробйова
| А. Ю. Зайцев  Є. В. Коротенко
| В. М. Коротун