КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Провадження № 11-кп/824/3569/2026 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ЄУН: 759/28093/25 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 серпня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді:  ОСОБА_2 
суддів  ОСОБА_3  
ОСОБА_4 
за участю 
секретаря  ОСОБА_5 
прокурора  ОСОБА_6 
потерпілої  ОСОБА_7 
захисникаОСОБА_8 
обвинуваченого  ОСОБА_9 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 12025100080002331 за обвинуваченням 
ОСОБА_9 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого в ТОВ «Будівельна компанія Майтбуд» на посаді електромонтажника-схемника, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти сектор КМВ з питань пробації про зміну місця свого проживання; періодично з`являтись для реєстрації до сектору КМВ з питань пробації.
Цим же вироком вирішена доля речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що 10 липня 2025 року близько 21.44 год., керуючи на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 технічно-справним автомобілем «БМВ» моделі «530D» державний номерний знак НОМЕР_3 , рухався по першій смузі з двох наявних по вул. Симиренка в м. Києві, зі сторони вул. Зодчих в напрямку вул. Григоровича-Барського, зі швидкістю приблизно 45 км/год. В цей же час ОСОБА_7 підійшла до нерегульованого пішохідного переходу зі сторони трамвайної зупинки «вул. О. Махова» та почала здійснювати перехід проїжджої частини зліва направо відносно напрямку руху автомобіля та дійшла до першої смуги. В цей час ОСОБА_9 , продовжуючи керувати автомобілем марки «БМВ», моделі «530D» державний номерний знак НОМЕР_3 , в порушення п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, рухаючись по першій смузі, проявив неуважність, відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження.

Не погоджуючись з вироком, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та визначення обставин, які пом`якшують покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким виключити активне сприяння розкриттю злочину, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого; призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік; на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробацїї, повідомляти у повноважений орган пробації про зміну місця свого проживання. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурор зазначає, що суд першої інстанції, всупереч нормам закону, безпідставно не призначив ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, дійшовши до помилкового висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, зовсім не навів у вироку обґрунтування прийнятого рішення. Так, апелянт вказує, що суд при обранні ОСОБА_9 покарання, у тому числі без позбавлення права керувати транспортними засобами та із застосуванням положень ст. 75 КК України, врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, його ставлення до вчиненого, пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Проте, як вважає апелянт, дані посилання суду не є обґрунтованими підставами для збереження за винним права особисто керувати транспортними засобами, оскільки саме особисте керування транспортним засобом у сукупності з неуважністю обвинуваченого на дорозі зумовили вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. Апелянт наголошує, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, що вимагає від водіїв більшої концентрації та уважності на дорозі. Однак, відповідно до встановлених судом та викладених у вироку фактичних обставин, неуважна поведінка ОСОБА_9 на дорозі призвела до суспільно-небезпечних наслідків у вигляді завдання потерпілій тяжких тілесних ушкоджень.
На переконання прокурора, місцевий сул всупереч вимогам закону помилково не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права, оскільки обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення під час правомірного керування транспортним засобом, маючи відповідний дозвіл на керування джерелом підвищеної небезпеки, не зміг належним чином забезпечити безпеку оточуючих, що призвело до шкідливих наслідків. За таких обставин подальше особисте керування обвинуваченим транспортним засобом несе істотну суспільну небезпеку для оточуючих, ризик вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері експлуатації транспортних засобів. При цьому, як підкреслює прокурор, серед матеріалів кримінального провадження немає жодних відомостей, що вказують на необхідність збереження за обвинуваченим спеціального права. Під час судового розгляду не досліджувалися будь-які докази, що вказують, що призначення додаткового покарання буде надмірним тягарем для обвинуваченого. Збереження комфорту обвинуваченого під час пересування у просторі не є метою кримінального провадження. Водночас, прокурор наголошує, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами забезпечить досягнення цілей, визначених у ст. 65 КК України.
Крім того, як вказує прокурор, суд, посилаючись у своєму рішенні на активне сприяння ОСОБА_9 розкриттю злочину, не зазначив, у чому саме полягала його активність та ініціативність у сприянні правоохоронним органам. Визнання обвинуваченим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Таким чином, на переконання апелянта, судом першої інстанції порушено вимоги статей 55, 65 КК України, що потягло за собою призначення обвинуваченому покарання без застосування до нього обов`язкового, у даному випадку, додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора та потерпілої на підтримку доводів апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися і докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, а тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі прокурора, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають. 

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановленими фактичних обставин кримінального правопорушення правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження. 

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного у вироку злочину при обставинах, встановлених судом, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК Українив апеляції прокурора не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про істотне порушенням вимог кримінального закону при призначенні обвинуваченому покарання, то колегія суддів доходить такого висновку. 

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
За приписами ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Окрім того, згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України суду необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами; додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ст. 286 КК України, як факультативне, підлягає застосуванню у випадках, коли вчинення злочину було пов`язано з грубим або систематичним порушенням порядку користування цим правом.

Одночасно колегія суддів враховує, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року). 

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання призначення обвинуваченому покарання дотримався вищевказаних вимог закону не у повному обсязі.

Так, колегія суддів враховує, що санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення додаткового покарання носить альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень як обрати цей вид додаткового покарання, так і не застосовувати його.

За змістом оскаржуваного вироку при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції враховані ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно із ст. 12 КК Україниє тяжким, дані про його особу, який характеризується виключно позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності раніше не притягався. Окремо судом враховано поведінку обвинуваченого відразу після вчиненого і під час судового розгляду, яка наповнена жалем з приводу вчиненого. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
З огляду на вказані обставини в їх сукупності, а також консолідовану думку всіх учасників судового розгляду щодо можливості виправлення обвинуваченого в умовах без реального відбуття покарання, суд у даному конкретному випадку вважав за можливе виправлення обвинуваченого в умовах без ізоляції від суспільства, а тому, призначивши йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК Українибез призначення додаткового покарання, застосував до нього ст. 75 КК України, звільнивши від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, одночасно поклавши на нього обов`язки, які сприятимуть його виправленню, оскільки саме таке рішення, на думку суду, є гуманним, справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним та іншими особами нового кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі, наряду з тим, що прокурором не заперечуються висновки суду щодо виду та розміру основного покарання, призначеного обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на 3 роки, підстави звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК Українита визначена вироком суду тривалість іспитового строку - 1 рік, водночас прокурор наголошує на безпідставності визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - активне сприяння розкриттю злочину, а також прокурор вважає необґрунтованим незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Колегія суддів частково погоджується з такими доводами прокурора.

Так, за змістом обвинувального акту під час досудового розслідування обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_9 , слідчим зазначено, а у подальшому судом визнано, - щире каяття. Водночас судом також визнано обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 , - активне сприяння розкриттю злочину. 
Колегія суддів враховує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом, тощо. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.
З матеріалів кримінального провадження встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, що обвинуваченим на стадії досудового розслідування було надано ДВД-диск, на якому зафіксовані обставини ДТП, що знайшли своє відображення у постанові слідчого від 18 листопада 2025 року про визнання речовим доказом. 
За таких обставин колегія суддів вважає доводи прокурора у цій частині необґрунтованими. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне непризначення обвинуваченому додаткового покарання, колегія суддів враховує, що зі змісту вироку встановлено, що місцевий суд, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та у мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд, в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не навів жодних переконливих мотивів недоцільності призначення такого  покарання, про що обґрунтовано зазначив прокурор.
При цьому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи таке рішення, не у повній мірі врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, обставини кримінального правопорушення, яке сталося у звичайній дорожній обстановці,його наслідки, при тому, що судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху обвинуваченим, шо призвело до наїзду на потерпілу, яка переходила проїжджу частину по нерегульовану пішохідному переходу, і цепризвело до заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень. Окрім того, як встановлено під час апеляційного розгляду, потерпілій саме внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень встановлена довічно ІІ група інвалідності.  

Обвинувачений під час апеляційного розгляду вказав на те, що можливість керування транспортним засобом є необхідним для виконання робочих функцій. Разом з тим, за змістом наданого обвинуваченим клопотання ТОВ «Будівельна компанія «Майтбуд Компані», в якій працює обвинувачений, лише планує залучення обвинуваченого до виконання обов`язків водія автотранспортних засобів, що спростовує пояснення ОСОБА_9 , а тому за таких підстав апеляційний суд переконаний, що позбавлення права керування транспортним засобом обвинуваченого не створює перешкод для можливості залучати інших осіб до керування транспортними засобами, якщо виникне така необхідність.

Недостатнє врахування судом зазначених обставин призвело до невідповідності призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК Українипідставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно із ч. 2 ст. 409 КПК Українипідставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Таким чином, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України є підставами для скасування вироку в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК Українисуд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин, з огляду на те, що основне та додаткове покарання має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів обвинуваченим, колегія суддів, беручи до уваги особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих обставин, позицію потерпілої під час судового та апеляційного розгляду, вважає за необхідне скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_9 покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.

При призначенні ОСОБА_9 основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК Україниколегія суддів враховує такі ж обставини, що були враховані судом першої інстанції, а також те, що в апеляції прокурора не заперечуються висновки суду в частині призначення обвинуваченому виду та розміру основного покарання, і прокурор після скасування вироку в частині призначеного покарання пропонує призначити обвинуваченому таке ж основне покарання, яке призначив суд першої інстанції, та призначає обвинуваченому той сам вид і розмір основного покарання, що призначений судом першої інстанції, проте, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з підстав, які наведені вище у цьому вироку.

З урахуванням того, що висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК Українив апеляції прокурора не заперечується, колегія суддів вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування основного покарання з мотивів, наведених у вироку суду першої інстанції, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, які покладені на нього вироком суду, який наразі оскаржується, і таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_9 нових злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково. 

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, - 
УХ В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 - задовольнити частково. 

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 грудня 2025 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині призначення покарання. 
Постановити у цій частині новий вирок, яким призначити     ОСОБА_9 у за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст. 75 КК Українизвільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік., з покладенням на нього на підставі ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4