Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2026 року        м. Рівне

Справа № 569/13383/26
Провадження № 33/4815/874/26

Суддя Рівненського апеляційного суду – Полюхович О.І.,
з участю: 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 ,
захисника – Дупака В.Г., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне матеріали справи про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Дупака В.Г. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2026 року, –

ВСТАНОВИВ:

 
Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та до нього застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік. 
З матеріалів справи вбачається, що 22 травня 2026 року о 01 год. 21 хв. в м. Рівне по вул. Басівкутська, 71, ОСОБА_1 керував електричним колісним транспортним засобом JET з явними ознаками алкогольного сп`яніння (запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, порушення мови), і від проходження медичного огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора та проведення такого огляду в закладі охорони здоров`я відмовився, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність. 
В поданій апеляційній скарзі захисник Дупак В.Г. просить закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, оскільки він фактично не керував електросамокатом JET, а вів його в руках через технічну несправність. Вказує, що ця обставина підтверджується відеозаписами з нагрудних камер та відеореєстратора патрульного автомобіля.
Доводить, що електросамокат JET із потужністю електродвигуна 250 Вт. не належить до механічних транспортних засобів у розумінні наведених у скарзі положень законодавства, а матеріали справи не містять доказів його належності до транспортного засобу відповідної категорії. Вважає, що за таких обставин ОСОБА_1 не може бути суб`єктом відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стверджує, що працівниками поліції не було належним чином доведено факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом, а тому протокол та інші похідні від нього докази не підтверджують наявності складу адміністративного правопорушення. Посилається на принцип презумпції невинуватості та зазначає, що всі сумніви щодо доведеності вини мають тлумачитися на користь особи, яка притягується до відповідальності.
Заслухавши доводи ОСОБА_1 та захисника Дупака В.Г. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення та постанову суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Пунктами 1.3 та 1.9 ПДР встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Європейський суд з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (рішення від 29 червня 2007 року) зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Так, приписами ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачена відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно приписів ст. 266 КУпАП особи, які керують транспортними засобами і щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають відстороненню від керування цими транспортними засобами, річковими, морськими або маломірними суднами та оглядові на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції. Огляд водія на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення. У разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
При прийнятті постанови щодо ОСОБА_1 судом першої інстанції вказані вимоги закону було дотримано. 
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення ґрунтуються на сукупності зібраних в справі та досліджених в судовому засіданні достатніх та достовірних доказах, яким дана правильна юридична оцінка. 
Факт відмови ОСОБА_1 від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння підтверджується: протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №672257 від 22 травня 2026 року (а.с. 1); актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, згідно якого ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки (а.с. 5); направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції до медичного закладу, згідно якого від проходження огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння у медичному закладі ОСОБА_1 відмовився (а.с. 6); відеозаписом з нагрудної камери працівника поліції, яким зафіксовано відмову ОСОБА_1 від проходження встановленого огляду на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки (файл f6r0y, час: 11:15) та у медичному закладі (файл f6r0y, час: 11:28). 
Зазначені вище докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі і сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, тому вони є належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відеозаписи з нагрудних камер працівників поліції є об`єктивними доказами, тобто такими, які процесі доказування не встановлюються від людей і не залежать від їх суб`єктивного сприйняття певних обставин.
Так, апеляційний суд виходить з того, що відмова від проходження огляду на місці зупинки та у медичному закладі зафіксовано відеозаписом безперервно, а тому відеозапис, долучений до матеріалів справи, є належним та допустимим доказом. 
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про упередженість дій працівників поліції стосовно ОСОБА_1 та порушень ними оформлення адміністративних матеріалів, що ставили б під сумнів його вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що електросамокат, зазначений у постанові суду першої інстанції, не є транспортним засобом у розумінні ПДР та КУпАП, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» електричний колісний транспортний засіб є дво- або більше колісним транспортним засобом, оснащеним виключно електричними тяговими двигунами та акумуляторною батареєю, яка має технічну можливість заряджатися від зовнішнього джерела електричної енергії. Аналогічне визначення міститься у Законі України «Про деякі питання використання транспортних засобів, оснащених електричними двигунами...».
Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху України визначено, що транспортний засіб — це пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. При цьому диспозиція ч. 1 ст. 130 КУпАП не ставить настання адміністративної відповідальності у залежність від того, чи є транспортний засіб механічним, немеханічним або має певну потужність електродвигуна. 
Більше того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 127/5920/22, використання електросамоката чи іншого подібного засобу для переміщення особи як учасника дорожнього руху є джерелом підвищеної небезпеки, якщо такий засіб приводиться в рух за допомогою встановленого на ньому електричного двигуна. При цьому для кваліфікації відповідних дій характеристика електросамоката як механічного транспортного засобу з урахуванням потужності його електродвигуна правового значення не має. 
Отже, посилання апелянта на потужність електродвигуна електросамоката JET у 250 Вт. саме по собі не спростовує його статусу як транспортного засобу та не виключає можливості притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Визначальним у цьому випадку є встановлений факт використання такого засобу для переміщення особи як учасника дорожнього руху, а не його віднесення до механічних транспортних засобів.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів керування електросамокатом, то вони також не знаходять свого підтвердження. Як убачається з досліджених судом відеозаписів з відеореєстратора патрульного автомобіля безпосередньо вбачається факт керування ОСОБА_1 цим транспортним засобом (файл 3751, час: 00:03 -00:10). Посилання на технічну несправність електросамоката та його ведення в руках не спростовують зафіксованих на відеозаписах обставин керування ним.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що електросамокат не є транспортним засобом у розумінні ПДР та КУпАП, а ОСОБА_1 не є суб`єктом відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, є безпідставними та спростовуються наведеними нормами законодавства, правовою позицією Верховного Суду і дослідженими судом доказами.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування судового рішення та не впливають на правильність висновку суду першої інстанції про винуватість 
ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Стягнення суддею накладене з врахуванням положень ст. 33, ст. 38 КУпАП в межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, яке на думку апеляційного суду, буде достатньою мірою гарантувати виправлення ОСОБА_1 і попередження вчинення ним нових адміністративних правопорушень, а отже досягне мети адміністративного стягнення, передбаченої ст. 23 КУпАП.
Доказів на спростування висновків місцевого суду в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами справи не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто. 
Постанова суду є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачається.
Керуючись ст. 6 ЄКПЛ, ст. 294 КУпАП, суд, –
П О С Т А Н О В И В:
Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 12 червня 2026 року відносно ОСОБА_1 залишити без зміни, а апеляційну скаргу його захисника Дупака В.Г. – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Рівненського апеляційного суду О.І. Полюхович