| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/9659/25 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Бужак Н.П. 
Суддів: Беспалова О.О., Кобаля М.І.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Споживчого товариства «Вітол» на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року, суддя Трофімова Л.В., у справі за адміністративним позовом Споживчого товариства «ВІТОЛ» до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправними та скасування індивідуальних актів,-

У С Т А Н О В И В:

Споживче товариство «Вітол» звернулось до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Черкаській області, в якому просило:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 12.08.2025 № 14688/23-00-09-01;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Черкаській області від 21.08.2025 № 854/23-00-09-03-36 про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним.
Разом з позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову в якій просить зупинити дію рішення Головногои управління ДПС у Черкаській області від 21.08.2025 № 854/23-00-09-03-36 про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним, що була видана за реєстраційним номером 23190314202300009 з терміном дії з 22.05.2028 за адресою торгівлі: Черкаська обл, Уманський район, селище Буки вул. Пушкіна 43А до завершення розгляду цієї справи судом та набрання рішенням суду законної сили.
Відповідно до ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року відмовлено Споживчому товариству в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Не погодившись з ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду Споживче товариство «Вітол» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити заяву про забезпечення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до ст. 154 КАС України суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.
У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників сторін, з огляду на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для її розгляду. Нових доказів представник скаржника до суду не надав та не навів доводів та причин розгляду апеляційної скарги за його присутності, а клопотання про розгляд за участі представника позивача залишити без задоволення.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як убачається із заяви підставою для забезпечення позову позивач зазначає ту обставину, що у разі невжиття заходів забезпечення позову це може істотно ускладнити у майбутньому виконання рішення суду, яке буде прийнято за рішення суду, так як підприємницька діяльність товариством фактично не ведеться, що неминуче призводить до заборгованості перед контрагентами, у т.ч. і обов`язки по сплаті податків і зборів, призводить до не виконання умов договорів про купівлю-продаж скрапленого газу, а отже у разі невжиття заходів забезпечення позову це призведе до незворотніх наслідків для господарської діяльності позивача, у т.ч. і до простою обладнання, яке потребує постійнолго обслуговування.
Окрім того, на позицію скаржника, невжиття заходів забезпечення позову очевидно може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів товариства стане немождливим або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Окрім того, позивачем надало до позову докази того, що наймані працівники не можуть отримувати винагороду за свою роботу, зокрема копію штатного розпису, копію оборотно-сальдової відомості за 13 серпня 2025 року.
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
Питання застосування статей 150-154 КАС України було предметом неодноразового розгляду Верховний Судом (зокрема постанови від 09 квітня 2025 року у справі № 160/26885/24, від 02 квітня 2025 року у справі № 160/28383/24, від 20 березня 2025 року у справі № 460/179/24).
Верховний Суд зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Суд також повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Разом з тим, під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій установили, що згідно з інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань судом, видами діяльності позивача є: організація будівництва будівель (основний).
Також видами екомічної діяльності позивача є будівництво інших споруд, знесення, підготовчі роботи, малярні роботи, скління, птова торгівля твердими, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, роздрібна торгівля пальним, які не є основним видом діяльності позивача.
Як убачається з відзиву відповідача, під час перевірки було встановлено, що позивач реалізував паливно-мастильні матеріали, які не були обліковані у встановленому законом порядку, а також встановлено інші порушення під час зберігання паливно-мастильних матеріалів.
Щодо посилання позивача на судову практику, то колегія суддів звертає увагу на таке.
У постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору.
Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.
Як слідує з такої судової практики Верховний Суд дійшов висновку, що невжиття судом забезпечення адміністративного позову, може призвести до порушення прав та законних інтересів позивача, ускладнити або зробити фактично неможливим виконання рішення суду у цій справі у майбутньому, з огляду на можливі негативні наслідки дій відповідача щодо припинення дії ліцензії. Суди погодились з доводами позивача, що припинення дії ліцензії призведе до негативних наслідків, а саме зупинення діяльності, неможливість сплачувати податки, реєструвати акцизні накладні, може привести до розірвання договірних відносин.
Водночас, колегія колегія суддів наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову дійсно є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Сам по собі факт прийняття суб`єктом владних повноважень рішення чи вчинення дій, які потенційно можуть вплинути на права та інтереси позивача, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову. Наявність реальної загрози порушення прав, а також ризиків, пов`язаних із виконанням майбутнього судового рішення, має бути підтверджена належними та допустимими доказами.
При цьому, варто зазначити, що відповідно до приписів статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
У даній справі, колегія суддів вважає, позивач не навів переконливих доводів і не надав доказів, які б підтверджували, що припинення дії ліцензії не основного виду його діяльності призведе або може призвести до незворотних або критичних наслідків для всієї господарської діяльності підприємства. 
Перелік видів економічної діяльності позивача в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб не підтверджує недиверсифікований характер господарської діяльності останнього, що, за відсутності належної та допустимої доказової бази у цій справі не дає підстав підтвердити його доводи про критичну залежність фінансового стану від можливості здійснення виключно роздрібної торгівлі пальним на підставі ліцензії, дію якої припинено.
Щодо посилання скаржника на наявність у нього договірних зобов`язань перед контрагентами щодо постачання пального, то позивач не довів та не надав доказів, що постачання пального за такими договорами мало здійснюватися виключно з тієї автозаправної станції, щодо діяльності якої було припинено дію ліцензії. Тому твердження про неминучість порушення договірних зобов`язань і настання негативних наслідків для позивача має характер припущень і не підтверджує реальність і безпосередність ризиків, на які він посилався у заяві про забезпечення позову.
Разом з тим колегія суддів акцентує увагу на тому, що забезпечення позову шляхом зупинення рішення про припинення дії ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним фактично поновлюється попереднє правове становище позивача, що існувало до прийняття такого акта. Це призводить до можливості виконання (реалізації) прав та обов`язків ліцензіата (позивача у справі). Поновлення попереднього становища відбувається в усіх аспектах, щодо яких розпорядження потягло наслідки, що ототожнюється з фактичним розглдом справи.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що заявником не доведено та не підтверджено, у передбаченому процесуальним законом порядку, наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи вчинені (прийняті) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною, підстави для її скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування ухвали Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Споживчого товариства «Вітол» залишити без задоволення, а ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк, визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Беспалов О.О.

Кобаль М.І.