ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 403/295/25
провадження № 61-6942св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета  спору:Орган опіки та піклування Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області, Військова частина НОМЕР_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Проценко Оксана Миколаївна, на рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2025 року у складі судді Атаманової С. Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2026 року у складі колегії суддів Чельник О. І., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області, Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.
Позовну заяву мотивовано тим, що після розірвання шлюбу рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017 року ОСОБА_2 разом з двома спільними дітьми дочкою ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 виїхала до Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) на постійне місце проживання, однак на початку січня 2020 року привезла дітей на зимові канікули до ОСОБА_1 та відмовилась забирати їх назад. Після цього діти залишились проживати з позивачем, перебувають на його утриманні та вихованні.
Зазначав, що натепер дочка є повнолітньою, а сину виповнилося 15 років. З початком повномасштабного вторгнення росії в Україну позивач був призваний на військову службу під час загальної мобілізації через введення воєнного стану в Україні 24 лютого 2022 року. Під час військової служби отримав поранення, за станом здоров`я визнаний обмежено придатним та переведений для проходження служби за місцем проживання.
23 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про звільнення його з військової служби у зв`язку з самостійним вихованням дитини віком до вісімнадцяти років, однак листом від 23 грудня 2023 року йому відмовлено з огляду на те, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у вихованні, а також відсутні документи, які підтверджують позбавлення ОСОБА_2 обов`язку та права на виховання дитини.
У березні 2024 року позивач звернувся до Долинського районного суду Кіровоградської області в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, однак 24 січня 2025 року вказану заяву залишено без розгляду, у зв`язку з чим виникла необхідність подання до суду заяви про встановлення цього факту у позовному провадженні.
Позивач також зазначав, що відповідачка фактично самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання сина, її місце перебування невідоме, останній раз вона перетинала державний кордон України 04 січня 2021 року у пункті пропуску КПВВ Каланчак і після цього на територію України не поверталась.
За вказаних обставин встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачем має для нього юридичне значення, а саме є підставою для звільнення його з військової служби на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якою передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини, зокрема у разі самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд встановити факт самостійного виховання ним неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Устинівський районний суд Кіровоградської області рішенням від 10 грудня 2025 року, яке залишене без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2026 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Судові рішення мотивовано тим, щопозивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо участі у вихованні та утриманні сина.
Вважали, що факт проживання матері окремо не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дитину, оскільки вказані обставини не позбавляють матір батьківських прав і не залишають дитину материнського виховання.
У Сімейному кодексі України (далі - СК України) закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дитини на утриманні позивача.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій 22 травня 2026 року,  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Проценко О. М., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди помилково ототожнили поняття самостійного виховання дитини з припиненням або обмеженням батьківських прав іншого з батьків, оскільки чинне законодавство не ставить встановлення факту самостійного виховання у залежність від смерті матері, визнання її недієздатною чи позбавлення батьківських прав.
Висновки судів щодо недоведеності самостійного виховання батьком дитини є помилковими та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.
Суди не надали належної оцінки тим обставинам, що матір фактично не приймає участі у вихованні дитини, проживає окремо, не здійснює матеріального забезпечення та участі у прийнятті рішень стосовно дитини.
Вважає, що визначений положеннями СК України обов`язок обох батьків щодо виховання та утримання дитини не заперечує існування ситуації, коли такий обов`язок фактично виконується лише одним із батьків, у зв`язку з чим і виникає необхідність встановлювати відповідний юридичний факт у судовому порядку.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Зазначає, що висновки судів суперечать редакції статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», чинної на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, яка передбачає, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які, зокрема, самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.
Також заявник підставою касаційного оскарження зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах у взаємозв`язку положень СК України, які встановлюють рівність батьківських прав та обов`язків, положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та меж судового розгляду у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Устинівський районний суд Кіровоградської області рішенням від 27 грудня 2017 року розірвав шлюб, зареєстрований 05 липня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Устинівського районного управління юстиції Кіровоградської області за актовим записом № 12, між ОСОБА_1 уродженцем села Криничне Устинівського району Кіровоградської області, та ОСОБА_2 уродженкою міста Сімферополя АР Крим.
ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування квартири, посвідченого 18 грудня 2010 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С. О. та зареєстрованим у реєстрі за № 1104.
25 лютого 2022 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період часу з 28 жовтня 2023 року до 27 липня 2025 року записи про проходження позивачем військової служби у військовому квитку відсутні. Згідно з наказом від 28 липня 2025 року № 212 зарахований до списків Військової частини НОМЕР_1 на посаду сержанта з матеріального забезпечення.
Згідно з актом обстеження умов проживання від 27 листопада 2023 року № 152, проведеного Службою у справах дітей Долинської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1 , умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, наявні меблі, електропобутова техніка; приготовлена їжа, запас продуктів харчування; предмети побуту, постільна білизна, одяг, взуття у достатній кількості та належному стані. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: є окрема кімната з місцем для навчання, сну та відпочинку (шафа, комод, диван, ліжко). ОСОБА_4 забезпечений одягом, взуттям відповідно до віку та сезону, засобами для навчання та розвитку. Під час бесіди з ОСОБА_4 з`ясовано, що на початку січня 2020 року мати ОСОБА_2 привезла його та сестру ОСОБА_3 до батька ОСОБА_1 , а сама повернулась до АР Крим, діти спілкуються з нею в телефонному режимі. З того часу ОСОБА_4 перебуває на повному утриманні свого батька, з яким у нього гарні стосунки. Зроблено висновок, що за вказаною адресою підтверджено факт спільного проживання та утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком ОСОБА_1 
Долинський районний суд Кіровоградської області ухвалою від 24 січня 2025 року у справі № 388/555/24 заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком залишив без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124707313). Судове рішення набрало законної сили та в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувалось.
Відповідно до витягів з реєстру Долинської територіальної громади від 30 січня 2025 року адресою зареєстрованого місця проживання позивача та його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є квартира 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про участь батьків учня 9-В класу у шкільному житті дитини, виданої 15 травня 2025 року Комунальним закладом «Академічний ліцей Долинської міської ради», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , регулярно відвідує заняття, до ліцею ходить охайний та доглянутий, регулярно виконує домашні завдання, не пропускає заняття без поважних причин. Батько ОСОБА_1 спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини, бере активну участь у роботі батьківського комітету. Мати ОСОБА_2 контакту із закладом освіти не підтримує, із учителями не спілкується.
Відповідно до акта обстеження умов проживання від 16 травня 2025 року № 66, проведеного Службою у справах дітей Долинської міської ради, у квартирі АДРЕСА_1 , умови проживання відповідають санітарним нормам, в квартирі затишно, прибрано; родина в достатній кількості забезпечена необхідними меблями та предметами електропобутової техніки; є запас продуктів харчування та приготовлена їжа. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: окрема кімната, ОСОБА_4 у достатній кількості має одяг та взуття відповідно до свого віку й сезону, засоби гігієни, шкільні приладдя. Зі слів дитини, він здоровий та має все необхідне, систематично відвідує тренажерний зал, навчається в Комунальному закладі «Академічний ліцей Долинської міської ради». Зі слів ОСОБА_4 його батько ОСОБА_1 повністю забезпечує хлопця, турбується про його фізичний розвиток. Мати перебуває в АР Крим з січня 2020 року, спілкується з сином в телефонному режимі. Висновок: за вказаною адресою підтверджено факт спільного проживання та утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьком ОСОБА_1 .
Згідно з характеристикою з місця проживання, наданою Виконавчим комітетом Долинської міської ради 22 травня 2025 року, ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , гуртожиток Національного університету біоресурсів і природокористування України (далі - НУБіП), син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом з батьком. Сімейний стан - неодружений. З усього періоду проживання за вказаною адресою ОСОБА_1 зарекомендував себе з позитивного боку: ввічливий, дисциплінований, порядний, доброзичливий у відносинах з членами родини та сусідами, не порушував громадський порядок і не конфліктував, самостійно утримує квартиру в чистоті та порядку. Мати дітей ОСОБА_2 після розлучення з 2017 року за вказаною адресою не проживає, до дітей не навідується.
На виконання вимог ухвали Устинівського районного суду Кіровоградської області від 07 серпня 2025 року Орган опіки та піклування Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області надав письмове пояснення про тимчасове влаштування неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі заяви його сестри ОСОБА_3 у сім`ю хрещеного батька ОСОБА_8 з огляду на її від`їзд на навчання до міста Києва та проходження батьком військової служби за межами Кіровоградської області.
Згідно з наказом начальника служби у справах дітей Долинської міської ради від 29 серпня 2025 року № 41 неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасово влаштовано в сім`ю ОСОБА_8 терміном на три місяці - до 29 листопада 2025 року.
Наказом начальника служби у справах дітей Долинської міської ради від 01 грудня 2025 року № 56 продовжено тимчасове влаштування неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в сім`ї ОСОБА_8 терміном на три місяці - до 01 березня 2026 року до повернення в рідну сім`ю.
21 жовтня 2025 року неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надіслав до суду першої інстанції заяву, якою відмовився давати пояснення щодо встановлення факту самостійного виховання його батьком ОСОБА_1 згідно зі статтею 63 Конституції України. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).
За частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини (стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтею 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків із виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, від 17 липня 2026 року у справі № 751/6009/25.
У справі, яка переглядається, спір стосується встановлення факту самостійного виховання батьком сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як на підставу позовних вимог посилався на те, що мати  ОСОБА_4 фактично самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання та утримання сина, проживає окремо, не здійснює матеріального забезпечення та участі у прийнятті рішень стосовно дитини.
Позивач зазначав, що під час військової служби отримав поранення, за станом здоров`я його визнано обмежено придатним та переведено для проходження служби за місцем проживання. Встановлення цього факту необхідне йому для звільнення зі Збройних Сил України на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». 
Водночас порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (тут і далі - у редакції закону, чинній на час звернення до суду з позовом) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
У пункті 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби, зокрема, військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, керувався тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, від участі у вихованні та утриманні сина.
Вважали, що проживання матері ОСОБА_2 окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини, враховуючи, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спілкується з матір`ю засобами телефонного зв`язку.
Суди під час розгляду справи не встановили, що вказані та / або інші обставини свідчать, що мати дитини не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що здійснення касаційного провадження у справі залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені заявником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 та постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24.
Так, у справі № 201/5972/22 заявник звернувся до суду у порядку окремого провадження про встановлення факту самостійного виховання дитини, за обставинами якої після розлучення батьків дитина залишилась проживати з батьком, мати виїхала за кордон. Надалі між заявником та матір`ю дитини укладено договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьків, згідно з яким визначено місце проживання дитини разом із батьком, та видано судовий наказу про стягнення з матері на користь батька аліментів на їх малолітнього сина. Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні заяви, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків стосовно своєї неповнолітньої дитини. Верховний Суд заяву батька про встановлення факту самостійного виховання дитини залишив без розгляду з тих підстав, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Виснував, що з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.
За обставинами справи № 127/3622/24 за заявою про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини, позивачка зазначала, що перебуває на військовій службі за контрактом та має намір звільнитись із військової служби на підставі пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тому в неї виникла необхідність підтвердити факт самостійного виховання нею дитини віком до 18 років. Місцевий суд ухвалив рішення про відмову у задоволенні заяви, мотивувальну частину якого змінено апеляційним судом, з тих підстав, що факт, який просить встановити заявниця, не породжує юридичних наслідків, тобто від його встановлення її особисті права як військовослужбовця не зміняться та не припиняться. Факт, який просить встановити заявниця, за своєю суттю зводиться до визнання судом (документування) тієї обставини, що мати виконує свої материнські обов`язки щодо своєї доньки, тоді як законодавством не передбачено окремого встановлення такого факту. Верховний Суд судові рішення скасував та направив справу на новий розгляд. Керувався тим, що висновки судів суперечать статті 26 Закону № 2232-XII, чинної на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, яка передбачає, що під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин військовослужбовці, які, зокрема, самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду. Тобто під час розгляду справи суд зобов`язаний залучити до участі в справі всіх зацікавлених осіб, якими є орган опіки та піклування, та встановити, чи здійснює один з батьків самостійне виховання та утримання дитини, з урахуванням того, що саме окреме провадження наділяє суд можливістю активної участі щодо встановлення обставин. Отже, виснував, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи.
Водночас, на відміну від наведених справ, у справі, яка переглядається, заявлене  ОСОБА_1 питання про встановлення факту одноосібного виховання дитини розглянуто судами по суті у порядку позовного провадження, де відповідачем є мати дитини ОСОБА_2 , а третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, є Орган опіки та піклування Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області та Військова частина НОМЕР_1 . Крім того, у матеріалах справи наявні пояснення Органу опіки та піклування Долинської міської ради Кропивницького району Кіровоградської області стосовно заявленого позову, представник якого брав участь під час розгляду справи, надавав відповідні пояснення щодо одноосібного виховання дитини батьком ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, посилання позивача на вказані постанови Верховного Суду як на приклад неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права є безпідставним.
Щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, слід зазначити таке.
Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. Під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовної практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 522/22473/15-ц).
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Аргументуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах з урахуванням положень СК України щодо рівності батьківських прав та обов`язків, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який прямо передбачає можливість підтвердження факту самостійного виховання рішенням суду, та меж судового встановлення такого юридичного факту у позовному провадженні.
Водночас заявник не наводить належного обґрунтування необхідності формування висновку Верховного Суду щодо застосування норм процесуального та матеріального права в контексті спірних правовідносин з урахуванням встановлених судами обставин справи, як і не наводить мотивованого обґрунтування того, як саме висновок щодо застосування норм матеріального права вплине на висновки судів, викладені в оскаржених судових рішеннях.
Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд викладав висновки у подібних правовідносинах щодо встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, постановах Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 487/11354/24, від 17 липня 2026 року у справі № 751/6009/25, і ці висновки правильно застосовані судами у справі, що переглядається.
Ураховуючи викладене, підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилися під час касаційного перегляду справи.
Доводи касаційної скарги про те, що визначений положеннями СК України обов`язок обох батьків щодо виховання та утримання дитини не заперечує існування ситуації, коли такий обов`язок фактично виконується лише одним із батьків, у зв`язку з чим і виникає необхідність встановлювати відповідний юридичний факт у судовому порядку, не спростовують висновків судів.
При цьому проживання матері дитини за іншою адресою, в тому числі і за межами України, не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки це не перешкоджає матері спілкуватися та брати участь у вихованні дитини з метою забезпечення принципу рівності обов`язків обох батьків утримувати та виховувати дитину, визначеного у статті 141 СК України. 
Наведені обставини, за умови не позбавлення матері батьківських прав, не можуть розцінюватися як самостійне виховання дитини ОСОБА_1 .
Подібні за змістом висновки викладено в постановах Верховного Суду від 22 червня 2026 року у справі № 529/622/24, від 04 серпня 2026 року у справі № 725/9343/25.
Колегія суддів у цій справі звертає увагу на те, що відповідно до пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Тобто законодавець в указаній вище нормі передбачив, що для отримання відповідного права, передбаченого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в судовому порядку має бути доведено одночасне існування двох обставин: самостійного виховання дитини (дітей) та самостійного утримання цієї дитини (дітей).
У справі, яка переглядається, суди установили, що мати дитини не позбавлена батьківських прав і має дійсний передбачений законом обов`язок щодо її виховання, підтримує зв`язок із сином.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що позивачем не надано беззаперечних доказів того, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків та / або доказів її ухилення від участі у вихованні неповнолітнього сина  ОСОБА_4 .
Отже, враховуючи рівні права та обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_2  стосовно дитини, яких мати не позбавлена, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини. 
Колегія суддів відхиляє доводи заявника на неврахування судом апеляційної інстанції положень пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду), оскільки з огляду на відсутність підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком та ухвалення відповідного судового рішення, підстави, визначені вказаною нормою для звільнення з військової служби, не застосовуються.
Верховний Суд є судом оцінки права, а не встановлення факту. До повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права. Верховний Суд не має права вдаватися до оцінки обставин справи, їх встановлювати, змінювати саме ту оцінку, яку здійснили суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року).
На думку судової колегії, судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Проценко Оксана Миколаївна, залишити без задоволення.
Рішення Устинівського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2025 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 15 квітня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв