ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1822/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Чеголі Є.О.

За участю представників учасників справи:
ОСОБА_1 – особисто 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.04.2026 (повний текст складено та підписано 05.05.2026, суддя Гут С.Ф.)
у справі №916/1822/25
за заявою  ОСОБА_1 
про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2025 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, керуючим реструктуризацією майна боржника призначено арбітражного керуючого Шаргородського Дмитра Вячеславовича тощо.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2025 у попередньому засіданні визначено розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів до боржника, що вносяться арбітражним керуючим до реєстру вимог кредиторів, а саме: Акціонерне товариства Комерційного банку “ПриватБанк” у сумі 1 824 305,83 грн. та витрати в сумі 4 844,80 грн. понесені у зв`язку із сплатою судового збору; Кредитна спілка “Кредит-Союз” у сумі 227 653,17 грн. та витрати в сумі 6 056,00 грн. понесені у зв`язку із сплатою судового збору.
Акціонерне товариство Комерційного банку “ПриватБанк” звернулось до суду із клопотанням про закриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 30.04.2026 по справі №916/1822/25 задоволено клопотання Акціонерного товариства Комерційного банку “ПриватБанк” про закриття провадження у справі №916/1822/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , припинено процедуру реструктуризації ОСОБА_1 та повноваження керуючого реструктуризацією ОСОБА_1 арбітражного керуючого Шаргородського Дмитра Вячеславовича, закрито провадження у справі №916/1822/25 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції суд встановив обставини ненадання боржником повних і достовірних відомостей, доходів та витрат, що свідчить про недобросовісну поведінку боржника.
Так, за висновками місцевого господарського суду, декларації боржника мають неповні та недостовірні відомості щодо його майнового стану, зокрема боржником не зазначено звідки у нього кошти на сплату адвокатських послуг щодо представлення його інтересів в суді, також не надано підтвердження що адвокатом здійснюється представлення інтересів боржника на безоплатній основі. 
Також, як відзначено місцевим господарським судом, боржником у запропонованому плані реструктуризації зазначено що він отримує 8 000,00 грн та щомісяця буде виділяти на задоволення вимог кредиторів 2 000,00 грн, однак відповідно до поданої боржником заяви він не є працевлаштований, а відповідно до поданої декларації боржник взагалі не отримує доходи. Отже складання формального, заздалегідь неможливого до виконання плану реструктуризації, наданим боржником не відповідає ознакам реального (виконуваного), що в цьому випадку виключає можливість переходу до наступної процедури у справі про неплатоспроможність.
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся боржник з апеляційною скаргою в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.04.2026 року по справі №916/1822/25 про закриття провадження у справі – скасувати та справу №916/1822/25 повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду справи про мою неплатоспроможність.
Узагальнюючі доводи за апеляційною скаргою є наступними:
- у зв`язку із виниклими питаннями кредитора щодо неплатоспроможності боржника, ОСОБА_1 було надано відповідні пояснення щодо місця проживання боржника, наявності у боржника коштів на авансування винагороди арбітражному керуючому та отриманого доходу;
- з приводу зазначення в реєстрі ОСОБА_1 , як підписанта ТОВ «РУДПРОМ-1», скаржник зазначає, що він не є ані засновником підприємства, ані його директором, отже не отримує та не отримував дохід від вказаного підприємства, та відповідно, не повинен був вказане декларувати, оскільки вказане не є активом. При цьому, з об`єктивних причин, вилучити відповідний запис щодо того, що ОСОБА_1 є підписантом ТОВ «Рудпром-1», є неможливим;
- судом першої інстанції не конкретизовано які саме неточності вказані у деклараціях боржника, що не може бути підставою для закриття провадження у справі;
- апелянт вважає необґрунтованими твердження суду першої інстанції з приводу не зазначення боржником інформації про походження коштів на сплату адвокатських послуг, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що адвокат виконував свою роботу на оплатній основі. Крім того, боржник мав задекларований дохід, що і було відображено у відповідних деклараціях;
- щодо проекту плану реструктуризації розрахованого з доходу 8000 грн, скаржник стверджує, що під час подання заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника, останній не був працевлаштований, а тому ним було зазначено дохід 8000 грн з розрахунку працевлаштування та отримання мінімальної на той час заробітної плати, оскільки законодавством заборонено подавати проект плану в якому списується уся сума заборгованості;
- за твердженням апелянта, наразі він отримує пенсію у сумі 3038 грн, у зв`язку з чим, арбітражним керуючим скликано збори кредиторів з розгляду проекту плану реструктуризації з урахуванням дійсного доходу боржника, однак, АТ «КБ «Приватбанк» було відмовлено у затвердженні такого плану;
- боржником у деклараціях поданих до суду не зазначались члени сім`ї, оскільки у нього дійсно немає членів сім`ї, про що повідомлено суду першої інстанції.
Ухвалою суду від 16.06.2026 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено її до розгляду на 15.07.2026.
АТ «КБ «Приватбанк» скористалось своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в якому просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень АТ «КБ «Приватбанк» зазначає, що матеріали справи свідчать про те, що під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено очевидну невиконуваність запропонованих умов поданого боржником план реструктуризації. Зокрема, у первісному проєкті плану реструктуризації боржник вказав свій очікуваний дохід у розмірі 8 000,00 грн та зазначив, що щомісяця виділятиме на задоволення вимог кредиторів 2 000,00 грн, хоча відповідно до матеріалів справи він на той момент не був працевлаштований та взагалі не отримував жодних доходів. Після того, як Банк звернув увагу суду на невідповідність цих відомостей декларації про майновий стан, боржник надав інший проєкт плану реструктуризації у якому значно знизив суму щомісячного погашення. Зазначені дії боржника, на переконання кредитора, свідчать про те, що план реструктуризації мав формальний характер. Складання заздалегідь неможливого до виконання плану не відповідає ознакам реального та не сприяє фактичному погашенню заборгованості перед кредиторами.
Кредитор також вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що подані боржником декларації містять неповні та недостовірні відомості щодо його дійсного майнового стану. Зокрема, боржником не було зазначено джерело походження грошових коштів на сплату адвокатських послуг щодо представлення його інтересів у суді, а також не відображено інформацію про те, що він є діючим підписантом у ТОВ «РУДПРОМ-1».
Під час судового засідання від 15.07.2026 апелянт підтримав доводи та вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Інші представники учасників справи своїм правом на участь у судовому засідання не скористались. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Згідно з ч.1 ст.2 та ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У відповідності до ч.6 ст.12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст.13 ГПК України).
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2025 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 , керуючим реструктуризацією майна боржника призначено арбітражного керуючого Шаргородського Дмитра Вячеславовича тощо.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2025 у попередньому засіданні визначено розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів до боржника, що вносяться арбітражним керуючим до реєстру вимог кредиторів, а саме: Акціонерне товариства Комерційного банку “ПриватБанк” у сумі 1 824 305,83 грн. та витрати в сумі 4 844,80 грн. понесені у зв`язку із сплатою судового збору; Кредитна спілка “Кредит-Союз” у сумі 227 653,17 грн. та витрати в сумі 6 056,00 грн. понесені у зв`язку із сплатою судового збору.
09.02.2026 до Господарського суду Одеської області звернулось Акціонерне товариство Комерційного банку “ПриватБанк” із клопотанням про закриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
В обґрунтування даного клопотання кредитор зазначив, що боржником не надано обґрунтованих пояснень про:
- джерела походження коштів для авансування винагороди арбітражному керуючому та адвокату, 
- підтвердження розміру доходу боржника, зокрема коштів, які боржник планує отримати та виділяти на погашення вимог кредиторів, згідно з запропонованим проектом плану реструктуризації, 
- наявність інформації про те, що боржник є підписантом в ТОВ ”РУДПРОМ-1с”;
- щодо місця проживання боржника.
Приймаючи оскаржувану ухвалу місцевий господарський суд погодився із доводами Акціонерним товариством Комерційнй банк “ПриватБанк” викладеними у клопотанні про закриття провадження та дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, доводи учасників справи та висновки суду першої інстанції, зазначає наступне. 
Провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою КУЗБ "Відновлення платоспроможності фізичної особи" (стаття 113 КУзПБ).
Як убачається з пояснювальної записки до проекту Кодексу України з процедур банкрутства метою запровадження інституту неплатоспроможності фізичних осіб було визначено врегулювання відносин щодо відновлення платоспроможності боржників, які опинилися в скрутній фінансовій ситуації не з їх вини та потребують допомоги з боку держави.
Тому, призначенням цих норм законодавець визначив забезпечення допомоги чесним боржникам шляхом передусім реструктуризації їх боргів, а у разі неможливості у майбутньому погасити борги - заслужити їх списання.
У преамбулі КУзПБ закріплено, що цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
За цим підходом, на відміну від банкрутства юридичних осіб, у назві та за змістом положень Книги четвертої КУзПБ - "Відновлення платоспроможності фізичних осіб" законодавець закцентував на пріоритеті реабілітаційної процедури щодо боржника, який залежно від власної волі та обставин справи може отримати звільнення від боргів за результатами обох судових процедур у справі про неплатоспроможність фізичних осіб.
Отже, застосовуючи ці норми, слід враховувати, що на відміну від банкрутства юридичних осіб, задоволення вимог кредиторів як основна мета провадження про неплатоспроможність фізичних осіб КУзПБ не встановлена.
За змістом статті 116 КУзПБ лише боржник наділений правом ініціювати справу про його неплатоспроможність.
Таким чином, КУзПБ запроваджено "добровільне банкрутство" боржника фізичної особи, що не є обов`язком, а правом, яким боржник, у разі дотримання певних вимог, може скористатися задля реструктуризації його боргів, прощення (списання) вимог кредиторів та/або звільнення від боргів і відновлення його платоспроможності.
За змістом приписів Книги четвертої КУзПБ законодавцем презюмується, що фізична особа - боржник, ініціюючи стосовно себе справу про неплатоспроможність, прагне досягнути компромісу з кредиторами щодо зміни способу та порядку виконання його зобов`язань, а у разі недосягнення згоди стосовно плану реструктуризації боргів, такий боржник припускає визнання його банкрутом і задоволення кредиторських вимог за рахунок коштів від продажу його майна.
Частиною другою статті 6 КУзПБ визначено, що до боржника - фізичної особи застосовуються такі судові процедури, як реструктуризація боргів боржника та погашення боргів боржника.
Згідно з частиною п`ятою статті 119 КУзПБ в ухвалі про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржника господарський суд серед іншого зазначає про введення процедури реструктуризації боргів боржника.
Реструктуризація боргів боржника - судова процедура у справі про неплатоспроможність фізичної особи, що застосовується з метою відновлення платоспроможності боржника шляхом зміни способу та порядку виконання його зобов`язань згідно з планом реструктуризації боргів боржника (стаття 1 КУзПБ).
Отже, ця судова процедура є першим, обов`язковим та пріоритетним етапом справи про неплатоспроможність фізичної особи, у якій боржник може реалізувати право на зміну способу та порядку сплати боргів з урахуванням його об`єктивних можливостей і прагнення до розрахунку з кредиторами, маючи гарантії залишення частини доходу на задоволення побутових потреб та може отримати прощення (списання) кредиторських вимог чи їх частини.
Саме на цьому акцентував Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постановах від 22.09.2021 у справі №910/6639/20 та від 26.05.2022 у справі № 903/806/20, вказавши, що з огляду на мету та цілі КУзПБ інститут неплатоспроможності фізичних осіб призначений для зняття з боржника - фізичної особи тягаря боргів, які мають значний розмір та не можуть бути погашені за рахунок поточних доходів і належного цій особі майна. Правове регулювання відносин, що виникають між боржником та іншими учасниками справи про неплатоспроможність, має на меті поетапно створити для боржника - фізичної особи найбільш сприятливі умови для погашення боргів шляхом їх реструктуризації, а при нерезультативності таких заходів - забезпечити ефективний механізм продажу активів боржника.
Подібну позицію розділяє й суд апеляційної інстанції, адже за такого підходу у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи скористатися правом на реабілітацію, зокрема, у спосіб, що певною мірою утискає інтереси кредиторів, заслуговує лише чесний і сумлінний боржник, інше б суперечило принципу добросовісності, який ґрунтується на приписах статей 3 та 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких дії учасників правовідносин мають бути добросовісними (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частини друга, третя статті 13 ЦК України).
Тому до боржника - фізичної особи КУзПБ установлює спеціальні вимоги щодо його добросовісності, як запоруку досягнення компромісу між сторонами стосовно погашення боргів, що має ґрунтуватися на поступках кредиторів та сумлінній співпраці боржника з керуючим реструктуризацією і кредиторами, а також на його відкритій взаємодії з судом, яка полягає у добросовісному користуванні процесуальними правами та сумлінному виконанні процесуальних обов`язків.
Зокрема, задля отримання бажаного результату - відновлення платоспроможності у судовій процедурі реструктуризації боргів КУзПБ покладає на боржника обов`язки:
- повідомити про обставини, що стали підставою для звернення до суду (пункт 3 частини другої статті 116 КУзПБ), отже обґрунтувати природу і причини неплатоспроможності, надати інформацію щодо витрачання коштів, отриманих від кредитора (кредитодавця, позикодавця), та/або щодо руху основних активів з часу виникнення зобов`язань перед кредиторами тощо;
- надати повну і достовірну інформацію про власний майновий стан та членів його сім`ї, щодо розміру та джерел доходів (пункти 4 -11 частини третьої статті 116 КУзПБ), тому у разі необхідності і додаткові пояснення чи документи на підтвердження належного виконання цих вимог;
- подати проект плану реструктуризації боргів та співпрацювати з керуючим реструктуризацією і зборами кредиторів при погодженні його змісту (частина четверта статті 116, частина сьома статті 126 КУзПБ);
- повністю погасити окремі види заборгованості до затвердження судом плану реструктуризації боргів боржника (стаття 125 КУЗПБ);
- погашати вимоги кредиторів згідно з умовами плану реструктуризації боргів у разі його затвердження (частина перша статі 128 КУзПБ).
Також, КУзПБ містить низку процесуальних запобіжників задля уникнення недобросовісного використання боржником судових процедур неплатоспроможності, зокрема, передбачає:
- відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність у разі, якщо боржника притягнуто до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю чи визнано банкрутом протягом попередніх п`яти років (пункти 3, 4 частини четвертої статті 119 КУзПБ), а також заборону відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи-боржника протягом року з дня закриття такого провадження стосовно того ж боржника з підстав, передбачених частиною сьомою статті 123 КУзПБ;
- закриття провадження у справі про неплатоспроможність у випадку ненадання боржником повної і достовірної інформації про власне майно, доходи і витрати та членів його сім`ї; приховування боржником власних активів через їх передачу членам сім`ї; якщо боржника притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю (пункти 1-3 частини сьомої статті 123 КУзПБ);
- відмову у затвердженні плану реструктуризації боргів боржника у справі про неплатоспроможність, якщо порушено порядок розроблення та погодження цього плану; умови реструктуризації боргів суперечать законодавству; боржник не погасив борги, що підлягають обов`язковій сплаті згідно з частиною третьою статті 125 КУзПБ або боржник вчиняє дії, спрямовані на перешкоджання проведенню стосовно нього процедур, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 2, 5, 6 частини восьмої статті 126 КУзПБ);
- дискрецію господарського суду у вирішенні питання щодо можливості подальшого руху справи про неплатоспроможність, якщо протягом трьох місяців з дня введення процедури реструктуризації боргів боржника мета цієї процедури не досягнута (частина одинадцята статті 126 КУзПБ).
Системне тлумачення цих приписів свідчить, що за їх змістом законодавець закріпив у спеціальних нормах КУзПБ принцип добросовісної поведінки боржника - фізичної особи, за яким право на звільнення від боргів та відновлення платоспроможності у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи набуває лише добросовісний боржник, який не за своїм неправомірним умислом потрапив у стан неплатоспроможності, сумлінно виконує обов`язки боржника та не приховує обставин, що можуть вплинути на розгляд справи чи задоволення кредиторських вимог, при цьому демонструє дієве прагнення до компромісу з кредиторами щодо умов реструктуризації боргів та в межах об`єктивних можливостей вживає заходів до задоволення їх вимог.
Саме такий боржник реалізує право ініціювати провадження у справі про власну неплатоспроможність не на шкоду кредиторам, а для досягнення легітимної мети цього провадження - соціальної реабілітації добросовісного боржника за спеціальною судовою процедурою шляхом реструктуризації заборгованості та/або звільнення від боргів задля відновлення його платоспроможності.
Щодо закриття провадження у справі про неплатоспроможність в межах судової процедури реструктуризації боргів боржника.
Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною шостою статті 12 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом про банкрутство.
За частиною першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.
Провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою КУЗБ "Відновлення платоспроможності фізичної особи" (стаття 113 КУзПБ).
За такого правового регулювання у справі про неплатоспроможність фізичної особи застосовні загальні підстави закриття провадження у справі про банкрутство, передбачені частиною першою статті 90 КУзПБ з урахуванням особливостей, встановлених спеціальними нормами цього Кодексу, отже тією мірою, якою ці підстави можуть стосуватися боржника - фізичної особи.
Системне тлумачення положень частини першої статті 90 КУзПБ у взаємозв`язку зі статтею 113 КУзПБ свідчить, що наведена норма та визначені нею підстави закриття провадження у справі про банкрутство (за винятком, визначених пунктами 1, 2, 5, які стосуються виключно юридичних осіб) є загальними приписами стосовно підстав закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи за Книгою четвертою цього Кодексу, адже застосовуються як до банкрутства юридичних осіб, так і фізичних осіб, фізичних осіб - підприємців.
Тож, за змістом частини першої статті 90 КУзПБ термін "справа про банкрутство" слід тлумачити широко, як універсальне поняття, адже банкрутство боржника є одним з етапів провадження про неплатоспроможність фізичної особи, а підстави закриття провадження, які стосуються лише юридичних осіб, законодавець виділив у цій нормі відповідним уточненням щодо особи боржника або властивих лише банкрутству юридичних осіб судових процедур.
Окрім того, з урахуванням положень статей 3, 12 ГПК України, 2 КУзПБ та відсилочного припису пункту 9 частини першої статті 90 КУзПБ у справі про неплатоспроможність фізичної особи можуть бути застосовані підстави закриття провадження у справі за статтею 231 ГПК України в тих межах, що стосуються фізичної особи та особливостей банкрутства.
Щодо спеціальних підстав закриття провадження у справі, які можуть бути застосовані лише у справі про неплатоспроможність фізичної особи, то аналіз приписів Книги четвертої КУзПБ свідчить, що така процесуальна можливість передбачена на всіх стадіях судової процедури реструктуризації боргів боржника, за різних підстав та з неоднаковим ступенем імперативності відповідних норм.
Так, частиною сьомою статті 123 КУзПБ визначено, що суд приймає рішення про закриття провадження у справі за клопотанням зборів кредиторів, сторони у справі або з власної ініціативи, якщо:
1) боржником у декларації про майновий стан зазначена неповна та/або недостовірна інформація про майно, доходи і витрати боржника та членів його сім`ї, якщо боржник упродовж семи днів після отримання звіту керуючого реструктуризацією про результати перевірки такої декларації не надав суду виправлену декларацію про майновий стан з повною та достовірною інформацією щодо майна, доходів і витрат боржника та членів його сім`ї;
2) майно членів сім`ї боржника було придбано за кошти боржника та/або зареєстровано на іншого члена сім`ї з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами;
3) судовим рішенням, що набрало законної сили та не було скасоване, боржник був притягнутий до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю.
Колегія суддів звертає увагу на те, що конструкція цієї норми побудована як безумовний захід відповідальності боржника за дії на шкоду кредиторам, тому не передбачає альтернативного вирішення та необхідності з`ясування мотивів боржника - фізичної особи, за встановлення відповідних фактів господарським судом.
До того ж, розширене коло ініціаторів застосування частини сьомої статті 123 КУзПБ та відсутність процесуальних обмежень щодо її реалізації на всіх стадіях справи про неплатоспроможність фізичної особи забезпечують невідворотність такого наслідку очевидно недобросовісних дій боржника.
Господарський суд не може залишити поза увагою обставини, які вказують на наявність підстав для закриття провадження у справі за ч.7 ст.123 КУзПБ, тому з власної ініціативи зобов`язаний перевірити такі обставини справи та надати їм юридичну оцінку, про що зазначити у відповідному судовому рішенні. Одним із принципів, які характерні для правового інституту неплатоспроможності є принцип судового контролю у процедурах банкрутства (неплатоспроможності) щодо повноти та належності дій учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність), що зобов`язує суд з достатньою повнотою встановити об`єктивні обставини правовідносин сторін по множинних предметах спорів, які виникають у процедурах банкрутства (неплатоспроможності). Тож, на відміну від справ позовного провадження, в яких господарський суд обмежений принципами диспозитивності та змагальності сторін, у справах про банкрутство (неплатоспроможність), судовий контроль є невід`ємною складовою цього провадження. Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27.11.2024 у справі №922/493/21.
У абзаці п`ятому частини сьомої статті 123 КУзПБ визначено, що господарський суд протягом одного року з дня закриття провадження у справі про неплатоспроможність з підстав, визначених цією частиною, не може відкрити провадження у новій справі про неплатоспроможність щодо того самого боржника.
Таким чином, зібравши певний перелік підстав для закриття провадження у справі в окремій нормі (частина сьома статті 123 КУзПБ), законодавець акцентував насамперед на спеціальних наслідках її реалізації - неможливості протягом року повторно скористатися такою процедурою для очевидно недобросовісного боржника.
Тому, перелік підстав для закриття провадження у справі за частиною сьомою статті 123 КУзПБ слід тлумачити як вичерпний лише в аспекті застосування передбачених цією ж нормою обмежувальних наслідків такого закриття. 
Варто наголосити, що добросовісність боржника - фізичної особи є визначальним критерієм для оцінки обставин і підстав якими КУзПБ зумовлює вирішення судом питання щодо подальшого руху справи, зокрема закриття провадження про неплатоспроможність фізичної особи у випадках, передбачених статтями 123, 126, 128 КУзПБ. Тому, обставини, що свідчать про недобросовісну поведінку боржника у сукупності з іншими обставинами справи підлягають врахуванню господарським судом як підстави для ухвалення рішення про закриття провадження у справі, замість переходу до процедури погашення боргів боржника.
Такими обставинами можуть бути, серед іншого ненадання боржником обґрунтованих пояснень стосовно обставин неплатоспроможності (руху активів, витрачання отриманих від кредиторів коштів тощо); зазначення у декларації працездатного боржника відомостей про доходи, що значно менші за відповідний середній показник у регіоні та за відповідною спеціальністю; посилання у декларації про майновий стан на ненадання інформації членом сім`ї боржника за умови, що така інформація є необхідною для з`ясування суттєвих для справи обставин, або у інший спосіб ухилення боржника від конструктивної співпраці з кредиторами, керуючим реструктуризацією чи від відкритої взаємодії з судом, економічна необґрунтованість та/або очевидна невиконуваність плану реструктуризації, яка може призвести до явного порушення прав кредиторів щодо отримання боргу в розумні строки. 
За змістом ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Згідно з ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів зазначає, що звертаючись до Господарського суду Одеської області з заявою про неплатоспроможність ОСОБА_1 обмежився лише посиланням на те, що він має загальну заборгованість у сумі 1 050 571,66 грн перед Кредитною спілкою «Кредит-Союз», АТ КБ «Приватбанк» та АТ КБ «Надра».
ОСОБА_1 також вказав, що він не є працевлаштованим, не має коштів та майна, за рахунок яких можливо було б задовольнити вимоги кредиторів.
Як вбачається зі змісту заявлених кредиторських вимог АТ КБ «Приватбанк», 15.10.2007 між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до якого він отримав кредит в сумі 26350 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості. 
11.08.2014 Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення по справі № 711/4519/14-ц, яким задоволено позов Банку до ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за кредитним договором 614 888,86 грн., штраф 30 994,45 грн. та судовий збір 3 654,00 грн.
Також, ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим було підписано Анкету заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг б/н від 25.12.2007. Боржник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до умов укладеного договору банк відкрив відповідачу кредитний рахунок, а Боржник в свою чергу зобов`язалася повернути частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням коштів на кредитний рахунок в розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу.
12.12.2011 Придніпровським районним судом м. Черкаси ухвалено рішення по справі № 2-3540/11, яким задоволено позов Банку до ОСОБА_1 стягнуто борг за кредитним договором від 25.12.2007 у розмірі 29 548,85 грн. та 295,49 судового збору, 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
У постанові від 18.11.2025 у справі № 921/555/22 Верховний Суд зазначив, що невідображення активів членів сім`ї та своїх фінансових зобов`язань не є неточностями декларації, а є невідображенням повної та достовірної інформації про все наявне майно боржника та членів його сім`ї, що є процесуальним обов`язком боржника у провадженнях про неплатоспроможність фізичної особи. При цьому саме на боржникові у справі про неплатоспроможність фізичної особи лежить обов`язок як найповнішого розкриття суду та його кредиторам інформації про свій майновий стан та стан осіб, зазначений боржником у декларації.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, боржником не зазначено обставини, які спричинили неплатоспроможність, не обґрунтовано природу і причини неплатоспроможності та не надано достовірну та підтверджену належними і допустимими доказами інформацію щодо витрачання (спрямування) коштів, отриманих від кредиторів, зокрема АТ КБ "ПриватБанк".
Колегія суддів також зазначає, що у декларації про майновий стан за 2022 ОСОБА_1 зазначив, що отримав дохід: 19500 грн – заробітна плата та 15000 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 340 000 грн (т.1, а.с. 8-13).
В уточненій декларації про майновий стан за 2022 боржник вказав, що отримав дохід 19500 грн – заробітна плата та 115 000 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 34 000 грн (т.3, а.с. 229-231а).
У декларації про майновий стан за 2023 ОСОБА_1 зазначив, що отримав дохід: 36000 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 340 000 грн (т.1, а.с. 13-17).
У декларації про майновий стан за 2024 ОСОБА_1 зазначив, що отримав дохід: 36000 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 340 000 грн (т.1, а.с. 18-22).
У декларації про майновий стан за 2025 (станом на 01.04.2025) ОСОБА_1 зазначив, що отримав дохід: 11500 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 9 000 грн (т.1, а.с. 23-27).
На запит Господарського суду Одеської області, Головним управлінням ДПС в Одеській області листом від 10.06.2025 було надано інформацію щодо отриманого ОСОБА_1 доходу за період з січня 2022 по квітень 2025 (т.3, а.с. 222).
Згідно з наданою податковим органом інформацією, ОСОБА_1 отримано такі доходи: у січні 2022 – 2000 грн від ТОВ «Торговий дім «Успенський», 15000 грн - від ТОВ «Інтер-Ензін»; у лютому 2022 – 20000 грн від ТОВ «Торговий дім «Успенський», 25000 грн - від ТОВ «Інтер-Ензін»; у квітні 2022 – 79160 грн від ПРАТ «Альбатрос»; у травні 2022 – 35901 грн від ПРАТ «Альбатрос»; у червні 2022 – 30000 грн від ПРАТ «Альбатрос»; за вересень 2022 – 1000 грн. За інші періоди – відсутня інформації щодо отриманого доходу (т.3, а.с. 222а-223).
Отже, виходячи з відомостей, які відображені боржником у деклараціях про майновий стан за 2023 та 2024 витрати ОСОБА_1 на побутові потреби (340 000 грн щороку) склали більше, аніж сукупно отриманий дохід (36 000 грн за кожен рік).
Втім, судова колегія відзначає, що боржником не відображено походження коштів, які останнім були використані на побутові потреби, а також не відображено у деклараціях про майновий стан за попередні періоди, наявності відповідних заощаджень, які б покривали такі витрати. 
Верховний Суд у постанові від 12.06.2025 по справі № 922/1259/24 виснував, що обставини щодо неповідомлення суду причин неподання погодженого боржником і схваленого кредиторами плану реструктуризації, ненадання суду доказів працевлаштування боржника, неявки до суду особисто, навіть після того, як його участь в засіданні була визнана обов`язковою, неподання оригіналів або належним чином засвідчених копій документів про доходи боржника та документів з інвентаризації майна, пояснень щодо того, куди та як були витрачені отримані кошти, якими є причини тривалої неоплатності боргу, як та в якій сумі вдалось акумулювати кошти для оплати послуг арбітражного керуючого й адвоката у справі, свідчать про недобросовісну поведінку боржника, що є підставою для застосування положень частини одинадцятої статті 126 КУзПБ та закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи.
У даному випадку, на заперечення кредитора по справі АТ КБ "ПриватБанк", щодо походження коштів на оплату послуг арбітражного керуючого у справі, ОСОБА_1 надав пояснення, що він отримав як ФОП у 2022 дохід у розмірі 100 000 грн, що повністю покриває розмір авансування винагороди арбітражного керуючого.
Втім, судова колегія критично ставиться до таких пояснень, оскільки боржником не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідні грошові кошти, необхідні для оплати послуг арбітражного керуючого у цій справі (45 420 грн) були акумульовані та наявні у боржника станом на час звернення з заявою про неплатоспроможність. 
Навпаки, як свідчать відомості поданої боржником декларації про майновий стан за 2025 (станом на 01.04.2025) ОСОБА_1 зазначив, що отримав дохід: 11500 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 9 000 грн (т.1, а.с. 23-27).
При цьому, судова колегія відзначає, що ані декларація про майновий стан боржника за 2025, ані декорації за 2022-2024 не містять відомостей про наявність у боржника заощаджень у сумі, яка була останнім авансована задля оплати послуг арбітражного керуючого у цій справі.
Суд апеляційної інстанції відзначає, що дійсно в уточненій декларації про майновий стан за 2022 боржник вказав, що отримав дохід 19500 грн – заробітна плата та 115 000 грн – інші види доходів/грошові виплати. Витрати на побутові потреби – 34 000 грн (т.3, а.с. 229-231а).
Однак, у деклараціях про майновий стан за 2023 та 2024 ОСОБА_1 зазначив, що його витрати на побутові потреби склали 340 000 грн за кожен рік. 
Відповідно, виходячи з відомостей, які були надані боржником, отриманий ним у 2022 році дохід, був витрачений у наступні роки на побутові потреби.
Колегія суддів також зауважує, що наявні матеріали справи свідчать про те, що представництво інтересів ОСОБА_1 у цій справі здійснювалось адвокатом Ошаріним Д.С.
За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З огляду на таке, за загальним правилом, представництво інтересів особи адвокатом, здійснюється за винагороду, яка виражається у формі гонорару. 
Однак, боржником не надано, а наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності та походження у боржника коштів на оплату винагороди адвоката. 
Закон України «Про безоплатну правничу допомогу» визначає зміст права на безоплатну правничу допомогу, порядок реалізації цього права, суб`єктів, підстави та порядок надання безоплатної правничої допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правничої допомоги.
Проте, у даному випадку боржником не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідна правова допомога, здійснювалась адвокатом Ошаріним Д.С. на безоплатній основі. 
Крім того, колегія суддів встановила, що з відкритих відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_1 значиться:
- Бенефіціаром (засновником) - ТОВ «ВЕРО ІНШУРАНС» з розміром частки у статутному капіталі 63000 грн, яке припинено 18.06.2024;
- Засновником (учасником) - ТОВ «НВП «СПЕЦЕКСПОРТ»» з розміром частки у статутному капіталі 375 000 грн, яке наразі перебуває у стані припинення;
- Засновником (учасником) – ТОВ "РУДПРОМ-5" з розміром частки у статутному капіталі 26250 грн, яке припинено 05.05.2015;
- Засновником (учасником) - ТОВ «РУДПРОМ» з розміром частки у статутному капіталі 1250000 грн, яке припинено 09.04.2012;
- Засновником (учасником) - ТОВ "АТЛАС Ю ЕЙ" з розміром частки у статутному капіталі 1000 грн, яке припинено 18.06.2024; 
- Засновником (учасником) - ТОВ "СПЕЦЕКСПОРТ-2" з розміром частки у статутному капіталі 21000 грн, яке наразі перебуває у стані припинення;
- Засновником (учасником) – ТОВ "РУДПРОМ-2" з розміром частки у статутному капіталі 968000 грн, яке припинено 05.05.2015;
- Засновником (учасником) - ТОВ "РУДПРОМ-4" з розміром частки у статутному капіталі 968000 грн, яке наразі перебуває у стані припинення.
Також, ОСОБА_1 є засновником (учасником) - БО «БФ «БУЛАТ»», яка зареєстрована 12 березня 2024 року.
Крім того, ОСОБА_1 згідно з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є керівником (представником) ПП «ДОЯНА І К», яке наразі перебуває у стані припинення.
Втім, відповідна інформації про наявність корпоративних прав в товариствах, а саме ТОВ «НВП «СПЕЦЕКСПОРТ»», ТОВ "СПЕЦЕКСПОРТ-2", ТОВ "РУДПРОМ-4"), а таких БО «БФ «БУЛАТ»» боржником не відображена.
Суд апеляційної інстанції також зауважує, що у листі Головного управління ДПС в Одеській області від 04.07.2025 (т.4, а.с. 156-157) було зазначено про те, що ОСОБА_1 обліковується в ГУ ДПС у Черкаській області, Черкаська державна податкова інспекція як фізична особа, яка отримувала доходи під підприємницької діяльності зі станом платника – припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті), дата державної реєстрації припинення -01.05.2025.
Проте, наявні матеріали справи не містять відповідного запиту та отримання інформації від ГУ ДПС у Черкаській області з приводу отриманих ОСОБА_1 доходів. 
При цьому, судова колегія вважає, що отримання такої інформації мало суттєве значення для розгляду даної справи, оскільки як вбачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, товариства у яких ОСОБА_1 був (є) засновником (учасником) зареєстровані саме у Черкаській області.
Щодо місця проживання боржника, колегія суддів зазначає таке. 
Так, у деклараціях про майновий стан та поясненнях наданих до суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначив, що проживає за адресою АДРЕСА_1 на безоплатній основі у будинку, який безоплатно надали йому для проживання його друзі.
Також, боржником надано пояснення щодо проживання боржника у будинку від ОСОБА_2 (т.5, а.с. 58).
Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, в силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
З змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 14 ГПК України). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21).
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності. 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 73 ГПК України).
Згідно з приписами частини першої статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt). 
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. 
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц; п.9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19).
Так, судова колегія зазначає, що боржником не надано, а наявні матеріали справи не містять відповідних доказів, зокрема свідоцтва про право власності, витягу з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з яких можливо було б встановити особу, яка є власником майна за адресою 67843, Одеська обл., Одеський район, с. Роксолани, вул. Л. Українки, буд. 66, де, як вказує боржник, він проживає на безоплатній основі. 
Щодо заяви поданою ОСОБА_2 , в якій остання зазначає, що боржник безоплатно проживає у будинку за вищевказаною адресою, колегія суддів зазначає таке.
Частиною 2 ст. 91 ГПК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Учасники справи мають право подавати письмові докази у вигляді документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом (ч.3 ст. 91 ГПК України).
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч.ч. 4, 5 ст. 91 ГПК України).
Втім, судова колегія зазначає, що надані боржником пояснення ОСОБА_2 не можуть вважатись належним доказом по справи, оскільки є копіює, яка ані засвідчена належним чином, ані міститься відповідного кваліфікованого електронного підпису, який надавав би можливість ідентифікувати особу, якою такий документ складений та підписаний. 
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що за відсутності відомостей про особу, яка є власником майна в якому проживає боржник, а також належних доказів на підтвердження згоди такої особи на безоплатне проживання ОСОБА_1 , посилання останнього на таке безоплатне проживання не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. 
Щодо поданого боржником до суду першої інстанції проекту плану реструктуризації боргів, колегія суддів зазначає таке. 
Реструктуризація боргів боржника є першим, обов`язковим та пріоритетним етапом справи про неплатоспроможність фізичної особи, у якій боржник згідно з планом реструктуризації боргів може реалізувати право на зміну способу та порядку сплати заборгованості з урахуванням його об`єктивних можливостей і прагнення до розрахунку з кредиторами, маючи гарантії залишення частини доходу на задоволення побутових потреб та може отримати прощення (списання) кредиторських вимог чи їх частини.
На цьому етапі задля отримання бажаного результату - відновлення платоспроможності КУзПБ покладає на боржника, серед іншого, обов`язок подати проєкт плану реструктуризації боргів, співпрацювати з керуючим реструктуризацією і зборами кредиторів при погодженні та доповненні його змісту відповідно до вимог статті 124 КУзПБ.
Ця норма визначає обов`язкові та факультативні вимоги до плану реструктуризації боргів боржника.
Відповідно до частини другої статті 124 КУзПБ у плані реструктуризації боргів боржника обов`язково мають бути зазначені: 1) обставини, які спричинили неплатоспроможність боржника; 2) інформація про визнані судом вимоги кредиторів із зазначенням їх розміру та черговості задоволення; 3) інформація про майновий стан боржника за результатами проведених заходів з виявлення та складання опису майна боржника (проведення інвентаризації); 4) інформація про всі доходи боржника, у тому числі доходи, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів; 5) розмір суми, яка щомісяця буде виділятися для погашення вимог кредиторів; 6) вимоги кредиторів до боржника, які будуть прощені (списані) у разі виконання плану реструктуризації боргів; 7) розмір суми, яка щомісяця залишатиметься боржнику на задоволення побутових потреб, у розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на боржника та на кожну особу, яка перебуває на його утриманні.
Розгляд проєкту плану реструктуризації боргів боржника, а також прийняття рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність входять до переліку основних завдань зборів кредиторів у процедурі реструктуризації боргів (частина друга статті 123 КУзПБ).
За змістом частини восьмої статті 123 КУзПБ за результатами розгляду плану реструктуризації боргів зборам кредиторів належить прийняття рішення про: (1) схвалення плану реструктуризації боргів боржника; (2) відмову у схваленні плану реструктуризації боргів та звернення до господарського суду з клопотанням про визнання боржника банкрутом та введення процедури погашення боргів боржника або з клопотанням про закриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Системний аналіз приписів статей 116, 123, 124 КУзПБ свідчить про те, що проєкт плану реструктуризації боргів, що доданий боржником до заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, набуває ознак власне плану реструктуризації боргів боржника, який може бути поданий для схвалення зборам кредиторів, лише після включення до такого проєкту всіх передбачених законом обов`язкових положень, зміст яких має ґрунтуватися на компромісі між кредиторами і боржником щодо зміни способу та порядку виконання його грошових зобов`язань, з урахуванням майнового стану та об`єктивних можливостей боржника.
За змістом частини восьмої статті 123 КУзПБ саме стосовно плану реструктуризації боргів боржника, що містить принаймні обов`язкові положення згідно статті 124 КУзПБ, збори кредиторів приймають рішення про схвалення або відмову у його схваленні
Виконання мети процедури реструктуризації боргів боржника у справі про неплатоспроможність фізичної особи можливе лише за умови, коли боржник істинно бажає виконати взяті на себе грошові зобов`язання, але через певні майнові/фінансові причини не може їх виконати в повному обсязі належним чином. 
З наведеного та аналізу положень статті 116 КУзПБ, що визначають обсяг та перелік документів та відомостей, які боржник - фізична особа зобов`язаний додати до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, колегія суддів вважає, що такий боржник повинен повно та всебічно сприяти кредиторам та керуючому реструктуризацією у встановлені свого реального майнового стану, а також запропонувати обґрунтований та виконуваний (реальний) проект плану реструктуризації своїх зобов`язань. 
У справах про неплатоспроможність фізичних осіб існує ризик ігнорування боржниками мети і завдань процедури реструктуризації боргів, що може полягати у не розробленні та не поданні на розгляд кредиторам проекту плану реструктуризації, надання фіктивного (зазначення вигаданих розмірів сум погашення чи інших відомостей) та невиконуваного плану реструктуризації, який не відповідатиме вимогам статті 124 КУзПБ, пасивній участі боржника в цій процедурі.
Така поведінка може пояснюватись прагненням боржників спонукати кредиторів до відхилення такого плану (не прийняття рішення щодо його схвалення зборами кредиторів), що зі спливом 120 днів з дня відкриття провадження у справі (частина перша статті 130 КУзПБ) створює формальні підстави для переходу в процедуру погашення боргів.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 25.08.2021 по справі №925/473/20, що вказане безперечно не повинно залишатись поза судовим контролем, оскільки господарський суд та сторони (учасники) справи не позбавлені можливості надавати оцінку поведінці боржника: чи є вона відкритою, зрозумілою, своєчасною та добросовісною чи, навпаки, недобросовісною, такою, що містить ознаки ухилення від виконання зобов`язань, маючи на меті фактичне списання заборгованості перед кредиторами, що може свідчити про зловживання правом на доступ до суду зі зверненням із заявою про неплатоспроможність.
Так, звертаючись до суду з заявою про відкриття провадження про неплатоспроможність, ОСОБА_1 зазначив, що є безробітним. В свою чергу, у наданому плані реструктуризації боржник вказав, що планує отримати дохід у розмірі 8000 грн (заробітна плата, пенсія тощо), з яких 2000 грн планує витрачати на погашення існуючої заборгованості. 
Однак, боржник у запропонованому проекті плану реструктуризації не зазначає, із посиланням на відповідні докази (обставини), чому саме таку суму він має змогу виділяти щомісяця на погашення боргів. 
Також, зазначаючи про очікуваний дохід у розмірі 8000 грн, боржник не зазначає джерело погодження таких коштів.
У постанові від 13.05.2025 у справі № 904/3275/23 Верховний Суд зауважив на тому, що процедура неплатоспроможності фізичної особи не є процедурою списання боргів, в цій процедурі необхідно дотримуватись балансу інтересів та враховувати правомірні очікування кредиторів.
Поряд з цим, запропонований боржником план реструктуризації, передбачає 94,18 % списання боргів боржника, що на переконання колегії суддів порушує мету процедури реструктуризації боргів, оскільки вказує на ознаки ухилення боржника від виконання зобов`язань та фактично має на меті не реструктуризацію боргів перед кредиторами боржника, як передбачає закон (стаття 124 КУзПБ), а фактичне списання заборгованості перед кредиторами, та свідчить про зловживання боржником правом на доступ до суду зі зверненням із заявою про неплатоспроможність, ігнорування ним мети і завдань процедури реструктуризації боргів.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20.11.2025 по справі №902/1180/24, від 02.10.2025 по справі № 910/17033/23.
Відтак, на переконання суду апеляційної інстанції, у даному випадку, з огляду на наведені обставини, боржником подано завідома невиконуваний план реструктуризації, який не відповідає вимогам статті 124 КУзПБ.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Судом апеляційної інстанції не приймаються до уваги доводи апелянта про те, що він мав задекларований дохід у розмірі 100000 грн, та відповідно мав кошти на авансування винагороди арбітражного керуючого, оскільки як вже було встановлено вище та підтверджується відомостями, які відображені самим апелянтом у деклараціях про майновий стан, такі кошти були витрачені ним на побутові потреби у наступні роки, після отримання такого доходу у 2022 році. До того ж, колегія суддів повторно відзначає, що такі кошти не були відображені боржником, як відповідні заощадження у деклараціях про майновий стан. 
Окрім того, слід зауважити, що з урахуванням мінімальних побутових потреб кожної фізичної особи, зокрема на харчування, лікування, одяг, оплату комунальних послуг, та доходи отримані та відображені боржником у деклараціях про майновий стан, у колегії суддів виникають обґрунтовані сумніви щодо наявності у боржника грошових коштів, які отримані як дохід у 2022, станом на час звернення з заявою про неплатоспроможність у травні 2025, тобто зі спливом більш ніж двох років. 
Колегія суддів також залишає поза увагою твердження апелянта про те, що заборгованість АТ КБ «Приватбанк» виникла на підставі кредитного договору, який був повністю забезпечений іпотекою, на яку в подальшому було звернено стягнення та банк отримав кошти за рахунок звернення стягнення на майно, оскільки наразі судом не вирішується питання щодо наявності/відсутності у боржника заборгованості перед Банком. Натомість, грошові вимоги Банку до боржника визнано ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.10.2025, яка набрала законної сили та оскаржена не була. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційні скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не спростовують вірних висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для закриття провадження по справі. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржниками порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 30.04.2026 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 30.04.2026 у справі №916/1822/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 20.07.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М. 

Суддя  Філінюк І.Г.