ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2026 року
м. Київ
справа № 296/5907/21
провадження № 51-1345км26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року й ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше не одноразово судимого, останній раз засудженого за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2024 року за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (надалі - КК) із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 24 вересня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу, з урахуванням вироку Богунського районного суду м. Житомира від 18 грудня 2024 року ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в сумі 18040, 80 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн.
Згідно із цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. Судові рішення щодо ОСОБА_9 у касаційному порядку не оскаржені.
Вирішено питання про речові докази, процесуальні витрати і заходи забезпечення кримінального провадження. 
Згідно з обставинами, детально наведеними у вироку, 18 квітня 2021 року близько 02:30 ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 перебували поблизу 1-го під`їзду будинку №12, що на вул. Івана Огієнка в м. Житомирі, де помітили раніше незнайомого їм ОСОБА_8 , який проходив поряд. Побачивши останнього, у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник раптовий спільний умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння будь-яким цінним майном, яке належить потерпілому ОСОБА_8 , поєднаного із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я останнього, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
Реалізуючи свій спільний умисел, діючи за мовчазною згодою, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підійшли до ОСОБА_8 вступили з ним в словесний конфлікт, в ході якого він почав утікати.
Потім ОСОБА_7 та ОСОБА_9 наздогнали ОСОБА_8 поряд з 6-м під`їздом вказаного будинку, де ОСОБА_7 завдав одного удару лівою ногою в ділянку грудної клітини ОСОБА_8 та зірвав з нього шкіряну куртку чорного кольору, яка матеріальної цінності для останнього не становить, від чого той впав на землю. Після цього ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , з метою подолання волі ОСОБА_8 до опору, завдали останньому декілька ударів кулаками рук по обличчю та грудній клітині, спричинивши ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді саден на обох верхніх кінцівках, які належать до легких тілесних ушкоджень, перелому кісток спинки носа, який належить до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Подолавши волю ОСОБА_8 до опору, ОСОБА_9 вихопив із його рук мобільний телефон, вартістю 1797, 69 грн та разом із ОСОБА_7 зірвали з шиї ОСОБА_8 золотий ланцюжок, вартістю 36081, 60 грн на якому був хрестик, вартістю 14784, 43 грн.
Після цього, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , утримуючи викрадене майно, залишили місце вчинення злочину й розпорядилися ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 52663, 72 грн. 
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 08 січня 2026 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
Захисник, покликаючись у касаційній скарзі на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи доводи, викладені в касаційній скарзі, адвокат детально вказує на порушення вимог ст. 319 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК), адже, на її думку, після зміни складу суду не були виконані приписи згаданої статті.
Понад те, стверджує, що засудженим і потерпілому не було роз`яснено право відводу новому складу суду.
Також захисник фактично не погоджується з висновками щодо доведеності винуватості підзахисного і кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК, у тому числі через те, що у діях ОСОБА_7 відсутня суб`єктивна сторона інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Уважає, що місцевий суд не встановив усіх обставин події чим допустив неповноту, однобічність та поверховість дослідження фактичних обставин.
Адвокат звертає увагу на невідповідність нормам КПК даних: протоколу огляду місця події від 27 квітня 2021 року у ході якого ОСОБА_9 добровільно видав телефон, бо він проведений неуповноваженою особою; протоколів впізнання за фотознімками, оскільки особи, зображені на фотознімках суттєво різняться між собою за зовнішністю; висновку судової товарознавчої експертизи від 25 травня 2021 року №СЕ-19/106-21/5315-ТВ, через наявність численних суперечностей, які стосуються інформації про пакування речового доказу, його назви, дати на яку необхідно встановити вартість цього доказу тощо; протоколу пред`явлення особи для впізнання від 28 травня 2021 року тому що особу, яка впізнала не була попереджена про кримінальну відповідальність; слідчих експериментів від 23 червня 2021 року за участі ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , адже, на переконання захисника, час проведення цих слідчих дій викликає сумнів.
Окремо зауважує, що висновок судово-медичної експертизи від 04 червня 2021 року № 791 не містить відповіді на питання про можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок падіння з висоти власного зросту.
Між тим, захисник оспорює достовірність інформації, яка була первинно повідомлена потерпілим про подію злочину, оскільки вона містить розбіжності щодо кількості нападників та переліку викраденого майна.
Окремо наголошує, що під час досудового розслідування не було знайдено ланцюжок, який нібито був зірваний підзахисним, не визнано його речовим доказом і не оглянуто, що породжує неточності у встановлених обставинах.
Більше того, адвокат уважає належним чином не встановленим те, що хрестик є золотим.
Крім цього, під час судового розгляду не був допитаний свідок ОСОБА_10 , що, на думку адвоката, свідчить про неповноту судового розгляду.
Проте, захисник підкреслює, що незважаючи на порушення, допущені судом першої інстанції, усупереч положень ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не здійснив повторного дослідження доказів, за наявності відповідного клопотання сторони захисту, і безпідставно залишив без змін вирок місцевого суду.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримала касаційну скаргу і просила її задовольнити з викладених у ній підстав; прокурор ОСОБА_5 , заперечив щодо задоволення скарги і просив судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як убачається з матеріалів провадження, касаційна скарга подана лише захисником засудженого ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_6 , судові рішення щодо засудженого ОСОБА_9 в касаційному порядку не оскаржуються, а тому Суд перевіряє доводи лише в тій частині, що стосуються засудженого ОСОБА_7 .
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Він є судом права, а не факту і під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, перебуває поза межами компетенції касаційного суду.
З огляду на це доводи, які стосуються неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, Суд не перевіряє.
Водночас доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та неповноту судового розгляду, апеляційний суд визнав необґрунтованими і такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду.
Апеляційний суд встановив, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення - нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, - зроблений з дотриманням вимог статті 23 КПК на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження.
На думку суду апеляційної інстанції, місцевий суд дав належну оцінку зібраним доказам у їх сукупності, обґрунтовано визнав їх допустимими, належними та взаємопов`язаними, а також достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Твердження захисника, викладені у касаційній скарзі про те, що частина зібраних у справі доказів не узгоджуються з вимогами КПК, колегія суддів уважає непереконливими.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_9 звернувся до начальника Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області із заявою про добровільну видачу мобільного телефону, який є предметом злочину (т. 2, а. п. 11).
Згідно з протоколом від 27 квітня 2021 року вказаний телефон було оглянуто і визнано його речовим доказом на підставі відповідної постанови від 07 травня 2021 року (т. 2, а. п. 12 - 14; 15,16).
За наведених обставин складення згаданого протоколу дізнавачем не є істотним порушенням вимог КПК.
Аргументи щодо порушень норм КПК під час проведення впізнання за фотознімками, колегія суддів відхиляє у зв`язку з таким.
Правилами ч. 6 ст. 228 КПК визначено, що за необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.
Перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи (ч. 1 цієї статті).
Частиною 7 згаданої статті встановлено, що фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.
Із протоколів пред`явлення особи для впізнання видно, що перед проведенням слідчої дії у свідка ОСОБА_11 було з`ясовано за якими ознаками він може впізнати осіб причетних до вчинення злочину, а саме: за рисами обличчя, формами носа, волосся, губ і розташуванням очей (т. 2, 83 - 86, 87 - 90).
Отже, ОСОБА_11 зазначив сукупність ознак за якими він впізнав осіб, які здійснили напад на потерпілого, а тому різна довжина волосся або інший головний убір безумовно не вказують на те, що особи, впізнання яких проводилось, суттєво вирізняються між собою, які є однієї статі і візуально не виділяються один поміж одного за іншими ознаками зовнішності.
Проведення слідчої дії впізнання за участі свідка ОСОБА_10 від 28 травня 2021 року також узгоджується з положеннями ст. 228 КПК, яка не містить імперативних вимог попередження про кримінальну відповідальність особу, яка впізнає, оскільки дані протоколу впізнання беруться до уваги судом в сукупності з іншими доказами, адже їх належність та допустимість є предметом оцінки суду.
Що стосується неточності і суперечності відомостей, зазначених у висновку судової товарознавчої експертизи від 25 травня 2021 року № СЕ- 19/106-21/5315-ТВ, на які захисник звертає увагу, колегія суддів дійшла переконання, що вони не впливають на законність і обґрунтованість згаданого висновку в цілому (т. 2, а. п. 32 - 40).
Дійсно по тексту експертизи допущені певні недоліки у відображенні даних, проте вони містять характер описки, а безпосередньо висновок узгоджується з приписами, встановленими статтями 101, 102 КПК і його резолютивна частина правильно відображена з урахуванням проведеного дослідження.
Неузгодженість часу, на якій наполягає захисник, у протоколах проведення слідчих експериментах за участі спочатку ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_9 не є достатньою підставою для визнання даних за наслідками проведення цих слідчих дій недопустимими доказами.
Із протоколу проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 видно, що його розпочато о 16:00, закінчено о 17:30, у той час як з ОСОБА_9 слідчу дію розпочато о 17:35, закінчено 19:00 (т. 2, а. п. 105 - 115).
Покликання захисту, що після завершення слідчої дії з ОСОБА_7 неможливо повернутися до приміщення кабінету слідчого і розпочати слідчу дію з ОСОБА_9 формальні, оскільки дійсно протокол складено в кабінеті слідчого, однак згідно з фототаблицями, долученими до відповідних протоколів, слідчі дії проводились безпосередньо на місці події як з ОСОБА_7 , так і з ОСОБА_9 , а тому колегія суддів не знаходить в цьому істотних порушень вимог КПК, які би були підставою для визнання доказів недопустимими.
Зауваження захисника, які стосуються не відображення у висновку судово-медичної експертизі відповіді на питання: «Чи могли утворитися наявні у потерпілого тілесні ушкодження внаслідок падіння з висоти власного зросту?» не спростовують цей висновок, оскільки в ньому зазначено внаслідок чого могли утворитися у потерпілого тілесні ушкодження й такі твердження не суперечать іншим дослідженим доказам, зокрема даним слідчого експерименту та показанням потерпілого ОСОБА_8 .
Первинна інформація від потерпілого щодо повідомлення про обставини злочину та кількість нападників і повідомлення про речі, якими вони заволоділи, що ставиться під сумнів стороною захисту, не впливає на законність і обґрунтованість судових рішень, адже всі ці обставини були встановлені під час відкритого судового розгляду шляхом дослідження доказів.
Разом із цим золоті прикраси, на які було спрямовано посягання ідентифіковані, зокрема, з показань потерпілого, які суд визнав логічними послідовними й такими, що узгоджуються з матеріалами справи, у тому числі даними протоколу огляду предмету від 26 травня 2021 року з якого убачається проба і вага золотого хрестика (т. 2, а. п. 60 - 63).
Колегія суддів звертає увагу на те, що показання потерпілого є самостійним джерелом доказів, які були належно оціненими судами попередніх інстанцій.
Будь-яких даних про наявність у потерпілого мотивів оговорити засуджених матеріали справи не містять і стороною захисту не наведені.
Більше того з показань як засуджених, так і потерпілого убачається, що вони раніше знайомі не були, що підтверджує відсутність контексту оговорювати засуджених.
Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статей 85-87 КПК були підставою для визнання доказів недопустимими або неналежними, у ході касаційного розгляду не встановлено.
Доводи про відсутність у діях ОСОБА_7 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК були предметом розгляду суду першої інстанції і перевірені апеляційним судом, який, відхиляючи їх, вказав на таке.
Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінальним процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
У свою чергу колегія суддів зазначає, що з об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 187 КК , розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння майном.
Розбій вважається закінченим злочином з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, заволодів майном злочинець чи ні.
Небезпечне для життя чи здоров`я насильство - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.
Із суб`єктивної сторони розбій характеризується прямим умислом та корисливим мотивом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мета, з якою здійснюється напад, - заволодіння чужим майном.
Отже, апеляційний суд дійшов думки, що суд першої інстанції, даючи кримінально-правову оцінку діянню, дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_7 розбійного нападу на потерпілого з метою заволодіння його майном.
Суд апеляційної інстанції шляхом перевірки матеріалів кримінального провадження встановив, що ОСОБА_7 діяв усвідомлено: спільно із ОСОБА_9 він обрав потерпілого як об`єкт незаконного заволодіння майном, наблизився до потерпілого та вступив у словесний конфлікт. Під час переслідування потерпілого, який намагався втекти, обвинувачений не відмовився від своїх намірів, а навпаки, продовжив дії, спрямовані на подолання опору потерпілого та досягнення мети.
Застосування фізичного насильства, спрямованого на подолання волі потерпілого, та заволодіння майном у поєднанні з узгодженими діями зі співучасником ОСОБА_9 , на думку апеляційного суду, свідчать про свідоме і цілеспрямоване прагнення досягти кінцевого результату злочину. Дії ОСОБА_7 не були випадковими, спонтанними або, як стверджував сам ОСОБА_7 , викликані поведінкою потерпілого; вони були передбачуваними та спрямованими на конкретний результат - незаконне заволодіння чужим майном, що підтверджується зазначеними вище письмовими доказами, в тому числі протоколом слідчого експерименту проведеного за участю самого обвинуваченого ОСОБА_7 та показаннями учасників провадження, зокрема послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_8 , показаннями свідка ОСОБА_11 .
Беручи до уваги наведене вище, апеляційний суд констатував, що досліджені докази переконливо свідчать про усвідомлення ОСОБА_7 суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбачення їх наслідків та цілеспрямованої реалізації умислу, що повністю відповідає ознакам суб`єктивної сторони злочину за ч. 2 ст. 187 КК. 
Під час перевірки тверджень захисника в апеляційній скарзі щодо відсутності у діях ОСОБА_7 попередньої змови на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції виходив з такого.
Під домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину слід розуміти узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі (усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій).
З роз`яснень, які містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06 листопада 2009 року слідує, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.
Форма змови, вербальна (словесна), усна чи письмова, або у формі конклюдентних дій для наявності співучасті не має значення. Змова про вчинення злочину може відбуватися як задовго до вчинення злочину так і прямо перед його вчиненням, але до замаху на нього.
Апеляційний суд звернув увагу на те, що зі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин видно, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_9 мали чітко виражений узгоджений, послідовний і взаємопов`язаний характер, який проявлявся на всіх етапах розвитку злочинної події - до початку нападу, під час його вчинення та після завершення злочину, що у своїй сукупності свідчить про наявність між ними попередньої змови на вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.
Згаданий висновок зроблений з урахування того, що до початку безпосереднього нападу обвинувачені перебували разом у нічний час поблизу житлового будинку, спільно помітили потерпілого ОСОБА_8 , одночасно підійшли до нього та, діючи узгоджено, вступили з ним у словесний конфлікт. Зазначені дії були спрямовані не на випадкове спілкування, а на створення сприятливих умов для реалізації злочинного умислу, що підтверджує спільність намірів та готовність кожного з обвинувачених до вчинення насильницького нападу з корисливою метою.
На думку апеляційного суду, узгодженість дій обвинувачених підтверджується спільним переслідуванням потерпілого, що свідчить про їх взаємну поінформованість щодо злочинних намірів один одного та внутрішню згоду на доведення злочину до кінця, а також одночасною участю у застосуванні до потерпілого фізичного насильства, спрямованого на подолання його волі до опору. Крім того, між співучасниками відбувся фактичний розподіл ролей: ОСОБА_7 застосував фізичне насильство та зірвав з потерпілого куртку, тоді як ОСОБА_9 безпосередньо заволодів мобільним телефоном, після чого обидва обвинувачені спільно зірвали із шиї потерпілого золотий ланцюжок із хрестиком. 
Після завершення нападу обвинувачені разом залишили місце події, утримуючи викрадене майно при собі, та в подальшому розпорядилися ним на власний розсуд, що також підтверджує наявність спільного умислу та узгодженість їхніх дій.
Зважаючи на контекст конкретних фактичних обставин цього кримінального провадження суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що попередня змова між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 була досягнута у формі конклюдентних дій безпосередньо перед початком нападу та повністю реалізована в ході його вчинення. Сукупність узгоджених дій обвинувачених - спільний вибір потерпілого, одночасний початок конфлікту, спільне переслідування потерпілого, який намагався втекти, скоординоване застосування фізичного насильства, розподіл ролей під час заволодіння майном та подальше спільне залишення місця події - беззаперечно свідчить про вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Колегія суддів уважає мотиви апеляційного суду обґрунтованими, такими, що зроблені на підставі ретельного аналізу фактичних обставин і матеріалів кримінального провадження, а доводи захисника про відсутність в діянні ОСОБА_7 суб`єктивної сторони інкримінованого йому кримінального правопорушення спростованими, виходячи з характеру вчиненого правопорушення і ролі кожного з його учасників.
Твердження захисника про істотні порушення вимог КПК, через недотримання положень ст. 319 цього Кодексу, колегія суддів визнає надуманими, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу. Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та статтею 320 цього Кодексу.
Суд вмотивованою ухвалою може прийняти рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд з початку та здійснювати повторно всі або частину процесуальних дій, які вже здійснювалися під час судового розгляду до заміни судді, якщо таке рішення не може негативно вплинути на судовий розгляд та за умови дотримання таких вимог: сторони кримінального провадження, потерпілий не наполягають на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійсненні судом до заміни судді; суддя, що замінив суддю, який вибув, ознайомився з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, наявними в розпорядженні суду, згоден з прийнятими судом процесуальними рішеннями і вважає недоцільним нове проведення процесуальних дій, що вже були проведені до заміни судді.
У випадку, передбаченому цією частиною, докази, що були дослідженні під час судового розгляду до заміни судді, зберігають доказове значення та можуть бути використані для обґрунтування судових рішень (ч. 2 цієї статті).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів і аудіозаписів судових засідань, суд дотримався зазначених вимог процесуального закону.
На підставі розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 07 березня 2023 року № 256 та згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено новий склад суду, зокрема головуючого суддю ОСОБА_12 (т. 2, а. п. 174, 175).
Відповідно до журналів судових засідань від 14 квітня 2023 року (т. 2, а. п. 197, 198); 05 червня 2023 (т. 2, а. п. 211, 212); 12 липня 2023 (т. 2, а. п. 229 - 231); 05 і 06 вересня 2024 року (т. 3, а. п. 6, 41); 22 жовтня 2024 (т. 3, а. п. 62); 01 і 04 листопада 2024 року (т. 3, а. п. 76, 85); 03 й 18 грудня 2024 року (т. 3, а. п. 96, 103); 03 березня 2025 року (т. 3, а. п. 126); 01 і 16 квітня 2025 року (т. 3, а. п. 136, 141) судовий розгляд по суті розпочато не було, оскільки вирішувались питання про доцільність продовження строку дії запобіжних заходів та відкладення через неявку когось з обвинувачених.
Проте у судовому засіданні 15 травня 2025 року суд з`ясував думку учасників процесу, які не наполягали на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійсненні судом до заміни судді, роз`яснив учасникам судового провадження їх права, а головуючий суддя, що замінив суддю, який вибув, повідомив про ознайомлення з ходом судового провадження та матеріалами кримінального провадження, наявними в розпорядженні суду та згоду з прийнятими судом процесуальними рішеннями, що підтверджується журналом і аудіозаписом судового засідання (т. 3, а. п. 147, 148).
Між тим, як у цьому судовому засіданні, так і в подальших ані обвинувачені, яким неодноразово була вручена пам`ятка про права та обов`язки, ані їх захисники жодного разу не порушували питання про відвід складу суду, що вказує на довіру складу суду з боку сторони захисту.
Більше того ці обставини не оспорювалися в суді апеляційної інстанції й апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань, які би стосувалися порушень норм КПК через недотримання вимог ст. 319 цього Кодексу. 
Колегія суддів зважає на те, що потерпілий, реалізуючи своє право, подав на ім`я головуючого судді після зміни складу суду заяву про те, що він просить здійснювати судовий розгляд без його участі, що беззаперечно свідчить про обізнаність потерпілого про зміну складу суду (т. 3, а. п. 8).
Враховуючи наведене вище, колегія суддів відхиляє доводи захисника в цій частині.
Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Згідно із журналом та аудіозаписом судового засідання від 08 січня 2026 року апеляційний суд поставив на обговорення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів (т. 4, а. п. 71 - 73).
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, апеляційний суд не знайшов приводів для задоволення клопотання.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що переконливих підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів, перелік яких міститься в апеляційній скарзі, сторона захисту не навела й суд апеляційної інстанції не встановив, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом. За результатами перегляду вироку апеляційний суд погодився з оцінкою доказів, даною судом першої інстанції, щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального права під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції.
Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій. 
На думку колегії суддів, апеляційний суд діяв відповідно до вимог КПК, оскільки цей суд по суті вирішив клопотання про повторне дослідження доказів, проте уважав недостатніми мотиви сторони захисту для задоволення клопотання і погодився з оцінкою доказів, наданою судом попередньої інстанції, а тому, беручи до уваги обставини цього провадження, доводи касатора в цій частині є безпідставними.
Щодо незабезпечення допиту свідка ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, вживав усіх можливих та необхідних заходів для повідомлення свідка ОСОБА_10 про дату, час і місце розгляду провадження і забезпечення його явки до суду, однак у зв`язку із тим, що сторона обвинувачення не змогла забезпечити явку вказаного свідка в судові засідання, прокурор відмовився від його допиту, що є правом сторони обвинувачення, оскільки вказаний свідок є свідком саме сторони обвинувачення, і саме ця сторона заявляла клопотання про його виклик.
Також суд попередньої інстанції звернув увагу на технічний носій інформації запису судового засідання від 18 липня 2025 року за яким ані обвинувачений, ані захисник не висловлювали будь-які заперечення щодо заявленого прокурором клопотання про відмову від допиту свідка ОСОБА_10 , не наполягали на його допиті, не повідомляли про жодні обставини, які може повідомити цей свідок і які згідно ст. 91 КПК підлягають доказуванню.
Відмова у задоволенні клопотання про допит інших свідків, зокрема працівників патрульної поліції, які складали рапорти зумовлена тим, що під час розгляду провадження судом першої інстанції їх допит не був заявлений ані стороною обвинувачення, ані стороною захисту, та не було наведено обставин, які ці особи могли б повідомити і яке ці показання мали б доказове значення.
Апеляційний суд зауважив, що відсутність відповідного клопотання в суді першої інстанції та непереконливість аргументів про необхідність допиту в апеляційній скарзі виключає можливість визнання такого допиту обов`язковим для забезпечення повного та об`єктивного судового розгляду. 
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження захисника про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність необґрунтовані.
Отже, касаційна скаргазахисника засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 24 вересня2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 08 січня 2026 року щодо ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3