Справа №949/2711/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2026 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:
головуючого - судді Отупор К.М.,
за участю:
секретаря судового засідання Катюха К.В.,
позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні  в місті Дубровиця в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання права власності на спадкове майно,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дубровицької міської ради Сарненського району Рівненської області, у якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельні ділянки загальною площею 1,85 га (кадастровий номер 5621885600:04:010:0002) та 1,18 га (кадастровий номер 5621885600:04:002:0010), що належали їхньому батькові ОСОБА_3 на підставі Державних актів серії РВ №040690 та серії РВ №038099, а також на земельні ділянки загальною площею 1,85 га (кадастровий номер 5621885600:04:010:0003) та 1,72 га (кадастровий номер 5621885600:04:002:0009), що належали їхній матері ОСОБА_4 на підставі Державних актів серії РВ №040689 та серії РВ №038097. Усі земельні ділянки призначені для ведення особистого селянського господарства та розташовані на території Нивецької сільської ради (нині Дубровицька міська рада) Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати ОСОБА_4 , після смерті яких відкрилася спадщина. Спадкодавцям за життя на праві приватної власності належали вищевказані земельні ділянки, право на які було підтверджено відповідними державними актами на землю. На час відкриття спадщини після смерті батьків з ними спільно проживав син (брат позивача) ОСОБА_2 , який фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а відтак вважався таким, що прийняв спадщину відповідно до норм Цивільного кодексу УРСР 1963 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 брат ОСОБА_2 також помер, заповіту не залишив. Позивач зазначає, що на час смерті брата він проживав разом із ним за однією адресою, фактично вступив у володіння спадковим майном, обробляв земельні ділянки, у зв`язку з чим є таким, що прийняв спадщину. З метою оформлення спадкових прав позивач звернувся до нотаріуса, однак його постановою йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки. За таких обставин, враховуючи відсутність спору між іншими спадкоємцями та неможливість оформлення спадкових прав у позасудовому порядку, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою захисту своїх майнових прав. 
Позивач ОСОБА_1 на судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. 
Від представника відповідача - міського голови Дубровицької міської ради Б. Микульського до початку судового засідання надійшла заява від 12.02.2026, у якій останній просив розглянути справу без участі представника міської ради за наявними матеріалами та вказав, що проти позовних вимог ОСОБА_1 міська рада не заперечує. 
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з таких підстав.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.9). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.10). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_2 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00055110420 (а.с.11). 
У зв`язку зі смертю вказаних осіб послідовно відкривалася спадщина на належне їм майно та майнові права, які не припинилися внаслідок смерті. Заповіти на випадок смерті вищевказаними особами складені не були. 
Факт родинних відносин між позивачем та померлими спадкодавцями підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 (а.с.8), де його батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00055110071(а.с.12), з якого вбачається, що батьками ОСОБА_2 також є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Згідно з довідкою виконавчого комітету Дубровицької міської ради №351/02 від 10.12.2025, ОСОБА_3 до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 ; разом із ним проживали дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_2 (а.с.17). 
Відповідно до довідки №346/02 від 03.12.2025, ОСОБА_4 була зареєстрована за цією ж адресою до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), разом із нею проживав син ОСОБА_2 (а.с.19). Згідно з довідкою №347/02 від 03.12.2025, ОСОБА_2 проживав за вказаною адресою до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), і разом із ним з 2003 року проживав його брат (позивач) ОСОБА_1 (а.с.18). 
Таким чином, матеріалами справи підтверджено родинні зв`язки між сторонами та факт їх спільного проживання на час відкриття відповідних спадщин. Разом з тим, суд має встановити не лише факт належності позивача до кола спадкоємців та прийняття спадщини, а й те, чи входили спірні земельні ділянки як сформовані об`єкти права власності до складу спадщини спадкодавців. 
Судом встановлено, що позивач просить визнати право власності на чотири земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Згідно з копіями долучених до позову державних актів, право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 1,85 га та 1,18 га було посвідчено державними актами серії РВ №040690 та серії РВ №038099, виданими на підставі розпорядження голови Дубровицької райдержадміністрації від 06 жовтня 2003 року №397 (а.с.15,16). 
Право власності ОСОБА_4 на земельні ділянки площею 1,85 га та 1,72 га посвідчено державними актами серії РВ №040689 та серії РВ №038097, які також були видані на підставі того ж розпорядження голови Дубровицької райдержадміністрації від 06 жовтня 2003 року №397 (а.с.13,14). 
Суд звертає увагу на ту обставину, що розпорядження компетентного органу щодо передачі земельних ділянок у власність та оформлення вищевказаних державних актів серії РВ №040690, №038099, №040689, №038097 відбулося 06 жовтня 2003 року. Разом із тим, як встановлено вище, ОСОБА_3 помер  ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ОСОБА_4 померла  ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Отже, на час відкриття спадщини після смерті батьків позивача спірні земельні ділянки як конкретно визначені об`єкти цивільних прав ще не були передані їм у приватну власність, а відповідні правовстановлюючі документи (державні акти) на їхнє ім`я не існували та були виготовлені вже після їхньої смерті. 
Постановою приватного нотаріуса Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Соколовської М.В. №215/02-31 від 12.04.2024 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказані земельні ділянки після смерті брата ОСОБА_2 з підстав неподання документів, що посвідчують право власності спадкодавців на нерухоме майно(а.с.20). 
Згідно з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №81029686 від 02.05.2025, щодо майна померлого ОСОБА_2 заведено спадкову справу №314 за номером у спадковому реєстрі 40969299 та видавалися свідоцтва про право на спадщину(а.с.21). 
Оскільки спадщина після смерті батьків позивача відкрилася у 1997 та 2001 роках, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до правовідносин щодо спадкування після їхньої смерті застосовуються норми Цивільного кодексу Української РСР. 
Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. 
Відповідно до статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. 
Згідно із статтею 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 
Щодо спадкування після смерті брата, яка сталася 12 вересня 2005 року, застосовуються норми Цивільного кодексу України 2003 року. 
Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Вирішуючи даний спір, суд має виходити з того, яке саме право або майно входило до складу спадщини на момент її відкриття. Прийняття спадщини саме по собі не створює у спадкоємця права власності на майно, яке не належало спадкодавцям на момент смерті або право власності на яке не виникло у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 9 ЦК Української РСР та ч. 4 ст. 25 чинного ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Смерть фізичної особи унеможливлює набуття нею нових цивільних прав та обов`язків. 
Оформлення державних актів на право власності на земельні ділянки на ім`я осіб у 2003 році, які на той момент вже померли (у 1997 та 2001 роках відповідно), не свідчить про набуття такими особами після смерті права власності на конкретні земельні ділянки як об`єкти нерухомого майна. 
За змістом частини другої статті 78 чинного Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.
Згідно з пунктом 2 Указу №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі і пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами вказаного підприємства, кооперативу, товариства, згідно зі списком, який прикладається до державного акта на право колективної власності на землю. У разі смерті члена колективного сільськогосподарського підприємства, що набув права на земельну частку (пай) з дня видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю, успадкування права на земельний пай здійснюється за загальними правилами спадкування.
Згідно статті 1 Закону України №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України №899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною або міською державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).
Згідно з частиною першою статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.
Отже, право на земельну частку (пай) та право власності на конкретно визначену земельну ділянку не є тотожними правовими категоріями. Земельна частка (пай), посвідчена сертифікатом, є майновим правом особи на отримання земельної ділянки у натурі (на місцевості) із земель колективної власності відповідно до встановленого законом порядку. Натомість право власності на земельну ділянку виникає лише після виділення відповідної земельної ділянки в натурі, оформлення належної технічної документації, прийняття компетентним органом відповідного рішення, видачі належного правовстановлюючого документа та державної реєстрації відповідного речового права у встановленому законом порядку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 10 червня 2022 року у справі №750/519/21 зазначено, що якщо вимоги щодо оформлення землі спадкодавцем за життя не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Суд касаційної інстанції погодився з відмовою у задоволенні позову, оскільки державні акти на спірні земельні ділянки були виготовлені після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності, відтак такі земельні ділянки на момент відкриття спадщини не увійшли до її складу.
В постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 692/565/21 (провадження № 61-7303св22) зазначено, що посилання позивача на те, що за нею слід визнати право власності на конкретно визначену земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер, що значиться за спадкодавцем, є передчасними, оскільки спадкодавець за життя не оформив належним чином у встановленому законом порядку право власності на конкретну земельну ділянку, а лише набув майнові права на її отримання, а отже, успадковується це саме право на отримання земельної частки (паю), а не право власності на конкретно визначену земельну ділянку в натурі.
Позивач просить визнати за ним право власності безпосередньо на сформовані земельні ділянки площею 1,85 га, 1,18 га, 1,85 га та 1,72 га, державні акти на які були оформлені після смерті їх первинних набувачів (батьків позивача). Оскільки ці земельні ділянки не могли увійти до складу спадщини батьків, вони не могли бути успадковані братом позивача ОСОБА_2 у 1997 та 2001 роках, а отже, брат не міг передати право власності на них у спадок позивачу після своєї смерті у 2005 році. 
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №127/6627/22, провадження №61-1525св23 (що є релевантною для цієї справи), Верховний Суд також звернув увагу на необхідність розмежування права на земельну частку (пай) та права власності на конкретно визначену земельну ділянку. У вказаній постанові зазначено, що на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) не має свого матеріального втілення, є лише правом одержати у власність земельну ділянку зі складу певного масиву землі, не визначена в натурі, її межі невідомі до моменту виготовлення і затвердження відповідної документації та вона не має унікального кадастрового номера. 
Отже, Верховний Суд виходить із того, що право на земельну частку (пай) і право власності на конкретну земельну ділянку не є тотожними правами. Саме тому, якщо виділення земельної частки (паю) в натурі на місцевості та виготовлення державного акта на спірну земельну ділянку мали місце після смерті спадкодавця, тобто після припинення його цивільної правоздатності, така земельна ділянка на момент відкриття спадщини не увійшла до її складу та не могла бути успадкована як право власності на конкретно визначену земельну ділянку.
За змістом ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути задоволений тоді, коли відповідне право виникло у позивача або перейшло до нього від особи, яка мала таке право. Якщо ж право власності на конкретний об`єкт не виникло у спадкодавців, воно не може бути визнане за спадкоємцем у судовому порядку.
Позивач обрав спосіб захисту, який зводиться до визнання права власності на конкретні земельні ділянки, право власності на які у його спадкодавців не виникло, замість захисту майнових прав на завершення приватизації (паювання), якщо такі існували. 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи наявні у справі докази у їх сукупності, суд враховує, що незважаючи на заяву представника відповідача про визнання позову, згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо це суперечить закону. У даному випадку задоволення позову на підставі документів, виготовлених на ім`я померлих осіб, суперечить фундаментальним принципам цивільного права щодо припинення правоздатності особи з моментом смерті. 
Враховуючи встановлені обставини справи, досліджені письмові докази, наведені норми матеріального права та висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання права власності на спадкове майно задоволенню не підлягає. Заявлена вимога спрямована на визнання права власності на сформовані земельні ділянки, право власності на які у спадкодавців не виникло, оскільки розпорядження щодо них та державні акти були винесені й оформлені після їхньої смерті. 
Керуючись ст.ст. 25, 392, 1216, 1218, 1220, 1268 ЦК України, ст.ст. 524, 525, 527, 529, 548, 549, 560, 561 ЦК Української РСР, ст.ст. 78, 81, 125 ЗК України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указом Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дубровицької міської ради про визнання права власності на спадкове майно - відмовити повністю.  
Судові витрати по справі покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідач: Дубровицька міська рада Сарненського району Рівненської області, місцезнаходження: вул. Воробинська, буд. 16, м. Дубровиця Сарненського району Рівненської області, код ЄДРПОУ: 05390997.

Повний текст рішення складено 15 липня 2026 року.

Суддя: підпис.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Суддя Дубровицького
районного суду         К.М. Отупор