РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2026 року 	м. Рівне	№460/2283/26	

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
 	ОСОБА_1 	
до	Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 	
 	про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -	
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.01.2026 №172750009770 «Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах», яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком за Списком №2 відповідно до абзацу 3 пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 починаючи з 02.01.2026;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до абзацу 3 пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 починаючи з 02.01.2026, зарахувавши до загального страхового стажу періоди її роботи: з 19.02.1992 по 22.03.1995 за межами України на території російської федерації; з 11.12.1995 по 06.02.1996 в ЛТД «ЕПАС»; з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 02.01.2026 звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пільгової пенсії за віком за Списком №2 із зарахуванням до загального страхового стажу: періоду роботи з 19.02.1992 по 22.03.1995 за межами України на території російської федерації; періоди роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996 в ЛТД «ЕПАС»; а також з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». За принципом екстериторіальності надані позивачем документи передані для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Рішенням відповідача від 07.01.2026 №172750009770 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку з недосягненням нею необхідного пенсійного віку 55 років, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті цього рішення проігноровано Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, відповідно до якого для призначення пенсії за Списком №2 застосовуються положення пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», які передбачають, що жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах, мають право на пенсію за віком на пільгових умовах. Станом на дату звернення позивач досягла 53 років і має загальний страховий стаж понад 30 років (з урахуванням подвійного розміру) та пільговий стаж за Списком №2 понад 19 років. Крім того, позивач вважає протиправним незарахування до загального страхового стажу: періоду роботи з 19.02.1992 по 22.03.1995 за межами України на території російської федерації, періоди роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996 в ЛТД «ЕПАС», періоди роботи з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Вважаючи оскаржене рішення протиправним і таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Ухвалою суду від 17.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно та розсудливо. Просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. 
Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , звернулася 02.01.2026 до пенсійного органу із заявою про призначення пільгової пенсії за віком за Списком №2. За принципом екстериторіальності документи позивача передано для розгляду Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.01.2026 №172750009770 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по заяві від 02.01.2026, з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». У вказаному рішенні встановлено, що страховий стаж позивача для визначення права на пенсію становить 30 років 8 місяців 4 дні, для обчислення пенсії – 20 років 11 місяців 8 днів, пільговий стаж за Списком №2 з урахуванням статті 60 – 19 років 5 місяців 12 днів.
При цьому до загального страхового стажу позивача не зараховано: період роботи на території російської федерації з 19.02.1992 по 22.03.1995, оскільки з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року; період роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996, оскільки нечитабельна печатка в записі про звільнення з роботи, а довідка від 21.11.2025 №21 потребує перевірки.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 30.01.2026 № 0800-0904-8/8388 на адвокатський запит представника позивача було повідомлено про відсутність підстав для врахування при обчисленні розміру пенсії пільгового порядку обчислення стажу роботи у подвійному розмірі за період з 1 січня 2004 року, оскільки відповідно до ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж з цієї дати обчислюється виключно за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб, тоді як передбачене ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» подвійне зарахування періодів роботи в лепрозорних, протичумних, інфекційних, патолого-анатомічних, реанімаційних та психіатричних закладах (відділеннях) охорони здоров`я після 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років, а не для обчислення її розміру.
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області листом від 26.01.2026 № 1700-0202-8/6594 на адвокатський запит представника позивача повідомило, що підстав для зарахування до страхового стажу для обчислення пенсії періодів роботи з 01.01.2004 в подвійному розмірі, зокрема, з 03.02.2016 по 22.11.2025 немає, оскільки пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.
Згідно з частиною першою статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом, досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. 
За правилами пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Спірним у даній справі, у першу чергу, є питання вікового цензу: на думку пенсійного органу, позивач не досягла 55-річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, тоді як позивач наполягає на праві на таку пенсію з досягненням 50 років за пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-XII, у редакції, чинній до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, – за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки – після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи – жінкам.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі – Закон №213-VIII) віковий ценз для жінок при вирішенні питання про призначення пенсії за Списком №2 збільшено із 50 до 55 років, із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, а мінімальний обов`язковий страховий стаж змінено із 20 до 25 років.
Такий стан правового регулювання існував до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII (далі – Закон №2148-VIII), яким текст Закону №1058-IV доповнено, зокрема, статтею 114, згідно з частиною 1 якої право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV (у редакції Закону №2148-VIII) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці – за Списком №2, – після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
У силу спеціальної вказівки у Законі №2148-VIII наведені норми закону підлягали застосуванню з 01.10.2017.
Таким чином, з 01.10.2017 правила призначення пенсій за Списком №2 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме:
– пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII;
– пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII.
Положення згаданих законів щодо умов призначення пенсії за віком за Списком №2 були повністю уніфікованими (ідентичними), зокрема й щодо необхідності досягнення 55-річного віку за умови наявності спеціального стажу роботи за Списком №2 – 10 років.
Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України Рішення від 23.01.2020 №1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII».
Пунктом першим резолютивної частини цього Рішення №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» – «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII.
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення, застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» – «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 01 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, – за Списком №2, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки – після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідно до положень статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Відтак, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №2, а саме: пункт «б» статті 13 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII.
Правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає:
1. 50 років – за пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII;
2. 55 років – за пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону №2148-VIII.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Враховуючи положення частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви №23759/03 та №37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 у справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява №39766/05), у разі існування неоднозначного або множинного трактування прав та обов`язків особи національним законодавством, перевага має надаватися найбільш сприятливому для приватної особи тлумаченню.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення №1-р/2020 встановилося право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 для жінок після досягнення 50 років за наявності стажу роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Критерії законності рішення (діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах частини 2 статті 2 КАС України, і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на суб`єкта владних повноважень частиною 2 статті 77 КАС України. З положень наведеної норми процесуального закону слідує, що суб`єкт владних повноважень повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування «баланс вірогідностей».
Суд вважає, що обрані відповідачем у даному випадку мотиви вчинення владного управлінського волевиявлення не враховують правила розв`язання колізій між чинними актами права однакової сили та з одного й того ж предмету із застосуванням приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на користь невладного суб`єкта – приватної особи (тобто на користь позивача). Відтак у межах спірних правовідносин слід було віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або Законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Аналогічних висновків щодо застосування положень чинного пенсійного законодавства дійшов Верховний Суд у постановах від 21.04.2021 у справі №360/3611/20, від 07.12.2021 у справі №280/3230/20, від 17.12.2021 у справі №160/9272/20, від 18.02.2022 у справі №360/4639/20 та в численних інших постановах, практика у яких вже є усталеною впродовж останніх років.
Судом встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на дату звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії (02.01.2026) досягла віку 53 роки 11 місяців 7 днів. Оскільки позивач досягла 50-річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, доводи відповідача щодо недосягнення позивачем 55-річного пенсійного віку є безпідставними.
Відтак рішення відповідача від 07.01.2026 №172750009770 «Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах» в частині висновків щодо недосягнення позивачем пенсійного віку суперечить положенням чинного законодавства, прийняте всупереч та не на підставі закону, а тому є протиправним.
Спірним у справі є також не зарахування періоду роботи позивача з 19.02.1992 по 22.03.1995 на території російської федерації, оскільки, як вважає відповідач, з 19.06.2023 припинена дія Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчинена 13.03.1992.
Вирішуючи вказане питання, суд виходить з такого.
Згідно з вимогами ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно з наявним у матеріалах судової справи трудової книжки позивача Серія НОМЕР_2 , дата заповнення, 12.07.1991р., позивач:
1. Запис №3 від 19.02.1992 – прийнята швачкою-мотористкою 3 р. дільн. 3 в Ново-Петрівську швейну ф-ку (наказ від 19.02.1992 №19);
2. Ново-петрівська швейна фабрика реорганізована у відкрите акціонерне товариство ново-петрівська швейна фабрика реєстраційний № 368 від 28.01.1994р.;
3. Запис №4 від 22.03.1995 – звільнена за ст. 31 КЗОТ рф (власне бажання, зміна місця проживання) (наказ від 22.03.1995 №20).
Записи про вказані періоди роботи позивача зроблені у трудовій книжці, засвідчені чітким відтиском печатки відповідного підприємства та не містять ні виправлень/підтирань, ні інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх достовірності.
Єдиною підставою для не зарахування вказаного вище періоду роботи позивача слугував той факт, що з 19 червня 2023 року для України припинено дію Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року, у зв`язку з чим, стаж зараховується по 31.12.1991р.
Суд оцінює критично та відхиляє вказані доводи відповідача з наступних підстав.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV цей Закон регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
За правилами частини другої статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України "Про зайнятість населення" від 05 липня 2012 року №5067-VI права громадян України, які працюють за кордоном, захищаються законодавством України та держави перебування, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про міжнародні договори України» 29 червня 2004 року №1906-IV укладені й належним чином ратифіковані міжнародні договори України є невід`ємною частиною національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, укладання якого відбулось у формі закону, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору України.
За приписами чинного пенсійного законодавства до питання призначення пенсії застосовуються правила, передбачені договорами (угодами) між Україною та іншими державами.
Згідно з приписами Угод між Урядом України і урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14.01.1993 (далі Угода у галузі пенсійного забезпечення) та про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (що були чинні в період роботи позивача в російській федерації) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами.
Згідно зі статтею 1 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, пенсійне забезпечення громадян держав-учасників цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється по законодавству держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди у галузі пенсійного забезпечення, встановлено, що вона розповсюджує свою дію на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені чи будуть установлені законодавством держави-учасниць угод.
Згідно зі статтею 6 зазначеної Угоди у галузі пенсійного забезпечення призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди здійснюється за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільговій основі і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, отриманий на території будь-якої із цих країн, а також на територіях колишнього срср за час до вступу в силу даної Угоди (пункти 1, 2 статті 6).
Таким чином, Угодою у галузі пенсійного забезпечення передбачено зарахування спеціального стажу роботи на території України в разі визнання такого стажу будь-якою із держав-учасниць Угоди.
Статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року, до якої Україна приєдналася відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1986 року, визначено, що учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору.
На переконання суду, всі первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії, що обчислена із заробітку, який вона отримувала на законних підставах, тільки з тих міркувань, що російська федерація припинила участь в зазначеній Угоді.
Посилання Пенсійного органу на Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон №2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022, як основної підстави для не зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи, суд відхиляє, оскільки положення Закону №2783-IX підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто з 23.12.2022.
Оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території цієї держави.
Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Аналогічна правова позиція відображена в постановах Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 459/955/15-а, від 27.02.2018 у справі № 361/4899/17, від 12.06.2018 у справі № 686/4998/15.
Суд зауважує, що припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 29.11.2022 № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в зарахуванні періоду роботи позивача до загального страхового стажу, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Аналогічна позиція висловлена Верховнии Судом у постановах від 18.11.2024 у справі № 340/4436/23, від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22, підстав для відступу від якої суд не вбачає.
Суд наголошує, що в силу вимог пункту 2 статті 13 названої вище Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Встановлені в ході розгляду справи обставини та досліджені судом докази у їх сукупності підтверджують факт роботи позивача за межами України на території російської федерації в період з 19.02.1992 по 22.03.1995 чого було більш ніж достатньо Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області для вирішення питання про зарахування періоду такої роботи до загального страхового стажу.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996 згідно трудової книжки Серія НОМЕР_2 , дата заповнення 12.07.1991, оскільки нечитабельна печатка в записі про звільнення з роботи. На думку Пенсійного органу, період роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996 не можливо зарахувати згідно довідки від 21.11.2025 №21, оскільки відсутні дата про прийняття та дата в наказі про звільнення та довідка про реорганізацію підприємства. Довідка потребує перевірки.
Згідно з ч.1 ст.24 Закону №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За приписами частини другої вказаної статті, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Частиною 4 статті 24 Закону №1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон №1058-ІV набрав чинності 01.01.2004, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.2004. До 01.01.2014 порядок та умови обчислення стажу роботи, який дає право на пенсію, визначалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ).
Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Закону №1788-ХІІ, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Як вже зазначалося, згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ та частиною першою статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Отже, законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).
Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Так, у разі якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Висновки аналогічного характеру викладені у постанові Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №439/1148/17.
Відповідно до записів у трудовій книжці Серія НОМЕР_2 , дата заповнення 12.07.1991 позивач, зокрема у спірні періоди працювала:
1. Запис №5 від 11.12.1995 – прийнята на роботу в швейний цех на посаду швачки тимчасово по 01.03.1996 в ЛТД «ЕПАС» (наказ від 11.12.1995 №313-П);
2. Запис №6 від 06.02.1996 – звільнена із займаної посади по переводу в УКСМ АО УАЄС (наказ від 06.02.1996 №1122 а-З).
Станом на час оформлення трудової книжки позивача (12.07.1991) діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена 20.06.1974 №162 ДК СРСР по праці і соціальним питанням (далі - Інструкція № 162).
Відповідно до абзацу 1 пункту 1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Згідно з п.2.3 Інструкції №162, всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення мають точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції №162, при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, що внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, завіряються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналогічні вимоги закріплені в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.
Зміст викладених норм свідчить про те, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено.
Отже, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком, на загальних підставах.
Відсутність посилання чи неточність записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає їй право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення особи його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.
Суд зазначає, трудова книжка позивача містить інформацію про її трудовий стаж з відповідними записами про роботу та не містить недопустимих виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст.
Доказів того, що позивач не працювала або відповідні записи в трудовій книжці про період такої роботи, який не зарахований до страхового стажу є сфальсифікованими або мають підробний характер відповідачем не надано.
Верховним Судом у постанові від 06 березня 2018 року у справі №754/14989/15-а викладено правову позицію, відповідно до якої, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є виключно підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність чи відсутність виправлень у записах в трудовій книжці.
Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Таким чином, виявлені територіальним органом Пенсійного фонду України недоліки у заповненні трудової книжки позивача, при дотриманні усіх інших вимог щодо порядку оформлення записів, що містять відомості про роботу (прийняття на роботу, переведення, звільнення з роботи тощо), не є підставою для не зарахування спірних періодів до стажу її роботи.
Крім того, довідкою від 21.11.2025 №21 підтверджено, що позивач дійсно працювала в ТОВ «ЕПАС» з 11.12.1995 по 06.02.1996.
При цьому, слід зауважити, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, тобто перекладання обов`язку доказування, надання відомостей тощо на позивача є неприйнятним. Неможливість Пенсійного органу скористатися правом на перевірку зазначених у трудовій книжці відомостей не може бути підставою для обмеження права пенсіонера на отримання належної пенсії.
Тобто за умови підтвердження трудового стажу, як громадянин України, позивач наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав - певних недоліків трудової книжки.
Аналогічні висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладені від 04.07.2023 у справі №580/4012/19.
Враховуючи встановлені обставини справи, які підтверджені відповідними доказами, вищевказані періоди роботи повинні бути враховані Пенсійним фондом під час вирішення питання про призначення пенсійного забезпечення позивачу.
Щодо наявності у позивача пільгового стажу роботи за Списком №2, суд зазначає таке.
Так, згідно з вимогами статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналогічні положення закріплені у статті 48 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 Серія НОМЕР_2 (дата заповнення 12.07.1991):
– запис №13 від 03.02.2016 – прийнято на посаду молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення для дітей Центральної міської лікарні м. Рівне (наказ від 01.02.2016 №17к);
– запис №14 від 28.08.2018 – Центральну міську лікарню м. Рівне з 28.08.2018 реорганізовано шляхом перетворення та перейменовано на Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради (рішення Рівненської міської ради від 16.08.2018 №4741, наказ від 28.08.2018 №70);
– запис №15 від 10.08.2023 – переведено на посаду молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення для дорослих (наказ від 26.07.2023 №119к);
– запис №16 від 01.10.2023 – назву структурного підрозділу перейменовано на «Інфекційне відділення» (наказ від 26.07.2023 №115к).
Довідкою КНП «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради від 24.11.2025 №вих.2-26/562, оформленою за встановленою пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі – Порядок №637), формою (додаток №5), підтверджується, що ОСОБА_1 з 03.02.2016 по 24.11.2025 (наказ від 01.02.2016 №17к) працювала повний робочий день на посаді молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення для дітей, де безпосередньо обслуговувала інфекційних хворих. З 10.08.2023 р. переведена на посаду молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення для дорослих (наказ від 26.07.2023 №119-к) де працює по даний час. З 01.10.2023р. назву структурного підрозділу перейменовано на інфекційне відділення (наказ від 26.07.2023 №115-к). За період роботи упродовж повного робочого дня безпосередньо обслуговувала інфекційних хворих та інших робіт не виконувала, що передбачено Списком №2 розділу XXIV, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №461 від 24.06.2016.
Проведення атестації робочих місць за умовами праці у зазначений період підтверджується:
– наказом Центральної міської лікарні м. Рівне від 05.06.2012 №39;
– наказом Центральної міської лікарні м. Рівне від 06.06.2017 №49;
– наказом КНП «Центральна міська лікарня» РМР від 03.06.2022 №329.
Вказаними наказами послідовно підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема, палатної медичної сестри дитячого інфекційного відділення та молодшої медичної сестри палатної інфекційного відділення для дорослих за Списком №2 розділу XXIV.
Відповідно до пункту 1 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 (далі – Порядок №383), пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
Згідно з пунктом 3 Порядку №383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, чинні на період роботи особи. У період роботи позивача (2016–2025) чинним був Список №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників з шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 №461.
Розділом XXIV «Охорона здоров`я та соціальна допомога» Списку №2 від 2016 року передбачено право на пільгове пенсійне забезпечення, зокрема, молодших медичних сестер, зайнятих у дитячих інфекційних відділеннях, а також у інфекційних відділеннях для дорослих.
В ході розгляду справи відповідачем не заперечувалось віднесення посад, які обіймала позивач у спірний період, до пільгових за Списком №2.
Суд враховує, що згідно з пунктами 1, 2 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 20 Порядку №637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Судом встановлено, що довідка КНП «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради від 24.11.2025 №вих.2-26/562 відповідає вимогам пункту 20 Порядку №637, містить усі необхідні відомості про періоди роботи, посади, характер виконуваної роботи, розділ і номер Списку, а також перелік первинних документів, на підставі яких вона видана.
Таким чином, у сукупності трудова книжка серії НОМЕР_2 , уточнююча довідка КНП «Центральна міська лікарня» РМР від 24.11.2025 №вих.2-26/562 та накази про результати атестації робочих місць за умовами праці підтверджують виконання позивачем у період з 03.02.2016 по 22.11.2025 роботи на посадах, передбачених Списком №2 (розділ XXIV), що слугує підставою для зарахування зазначених періодів до стажу роботи за Списком №2.
Отже, станом на 02.01.2026 позивач мала понад 19 років стажу роботи за Списком №2, що значно перевищує 10-річний мінімум, передбачений пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Вказане у сукупності з висновками, викладеними у рішенні, дає суду підстави для висновку про досягнення позивачем 50-річного віку та наявність у неї понад 10 років стажу роботи за Списком №2, що підтверджує її право на пенсію за віком на умовах пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 02.01.2026.
Оцінюючи позовні вимоги позивача щодо зарахування періодів роботи в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі, суд виходить із наступного.
Окрім наведеного, судом встановлено, що відповідачем до загального страхового стажу для обчислення пенсії не зараховано у подвійному розмірі період роботи позивача з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я, з посиланням на те, що пільговий порядок обчислення стажу роботи за період з 01.01.2004 застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років, а не для обчислення розміру пенсії.
01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За правилами пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу) станом на час звернення позивача за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.
Відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
За приписами статті 7 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ.
Згідно з роз`ясненням Міністерства охорони здоров`я України від 27.01.2010 №05.03-18-54/973 інфекційний заклад (відділення) – це заклад (відділення), де надають медичну допомогу хворим на інфекційні хвороби або працюють з матеріалом, який містить або потенційно інфікований збудниками інфекційних хвороб.
Відповідно до змісту листа Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України та Пенсійного фонду України від 29.12.2005 №625/15-05/039-6 №10.01.09/2606 №16918/02-20 заклади охорони здоров`я, в тому числі кабінети інфекційних захворювань, віднесено до таких, час роботи яких зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.
Суд наголошує, що не є спірним у даній справі та не заперечується відповідачем, що з 03.02.2016 по 22.11.2025 позивач працювала у інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я.
За правилами статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у інфекційному закладі (відділенні) охорони здоров`я підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі, в тому числі після 01.01.2004.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №689/872/17, від 20 квітня 2022 року у справі №214/3705/17, від 08 червня 2022 року у справі №510/1593/16-а, у яких суд залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 2004 року, тобто після дати набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Аналогічні висновки відображені у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі №160/14078/22.
Тож, у системному аналізі чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний був при обчисленні загального страхового стажу враховувати період роботи позивача з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
З аналізу встановлених обставин і наведених норм права суд дійшов висновку, що оскаржене рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.01.2026 №172750009770 «Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах», яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком за Списком №2, прийняте всупереч пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Рішенню Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, є протиправним і підлягає скасуванню.
Окрім цього, суд вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо обчислення загального страхового стажу ОСОБА_1 без врахування: періоду роботи з 19.02.1992 по 22.03.1995 на території російської федерації; періоду роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996 в ЛТД «ЕПАС»; періоду періоду роботи з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
З метою відновлення прав та інтересів позивача слід зобов`язати відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 02.01.2026, зарахувавши до загального страхового стажу: період роботи з 19.02.1992 по 22.03.1995 на території російської федерації; період роботи з 11.12.1995 по 06.02.1996 в ЛТД «ЕПАС»; період роботи з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до частин 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 07.01.2026 №172750009770 «Про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах», яким ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пільгової пенсії за віком за Списком №2 відповідно до абзацу 3 пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи із 02.01.2026.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пільгову пенсію за віком за Списком №2 відповідно до абзацу 3 пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, починаючи з 02.01.2026, зарахувавши до загального страхового стажу періоди роботи: з 19.02.1992 по 22.03.1995 за межами України на території російської федерації; з 11.12.1995 по 06.02.1996 в ЛТД «ЕПАС»; з 03.02.2016 по 22.11.2025 в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 07 липня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 ) 
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (просп. Соборний, буд.158Б,м. Запоріжжя,Запорізька обл.,69005, ЄДРПОУ/РНОКПП 20490012) 

Суддя       У.М. Нор