ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 року | м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/4952/25
Головуючий у першій інстанції – Діденко А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1686/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Супруна О.П.,
суддів: Луговця О.А., Стельмаха А.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Діденка А.О. від 11.05.2026 у справі за позовом Дочірнього підприємства «Соціально-побутове управління» Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги,

У С Т А Н О В И В :
04.06.2025 Дочірнє підприємство «Соціально-побутове управління» Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» (далі – ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд») звернулося до Новозаводського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період із 01.01.2022 по 31.05.2025 у розмірі 61 496,00 грн та судових витрат.
Позовна заява обґрунтовується тим, що ПрАТ «Чернігівоблбуд» є власником гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який набуте на підставі Договору купівлі-продажу державного комунального майна від 27.07.1994. Зазначений гуртожиток перебуває в господарському віданні та управлінні ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд», яке відповідно до свого статуту здійснює експлуатацію гуртожитку, забезпечує його утримання, організовує надання мешканцям житлово-комунальних послуг, здійснює нарахування плати за проживання та комунальні послуги, а також контролює своєчасність їх оплати.
04.08.2010 між ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд» та ОСОБА_2 укладено договір оренди житлового приміщення № 122, відповідно до якого останній надано в користування кімнату № НОМЕР_1 загальною площею 12,2 м^2 у зазначеному гуртожитку. Умовами договору передбачено, що орендар зобов`язаний щомісячно, не пізніше 30 числа поточного місяця, сплачувати плату за користування житловим приміщенням, а також у повному обсязі оплачувати житлово-комунальні послуги відповідно до встановлених тарифів.
Разом із орендарем до зазначеного житлового приміщення вселилася її донька, ОСОБА_1 , яка також була зареєстрована в кімнаті та користувалася житловим приміщенням і житлово-комунальними послугами. У березні 2022 року відповідачі виїхали за межі України, однак договір найму не припинявся, із заявами про його розірвання вони не зверталися, а реєстрація місця проживання в гуртожитку залишалася чинною. Починаючи з 2023 року в кімнаті фактично проживала лише ОСОБА_1 , однак незалежно від фактичного проживання відповідачі не були звільнені від обов`язку оплачувати проживання та житлово-комунальні послуги, оскільки договір залишався чинним.
Рішеннями Чернігівської міської ради упродовж 2022-2025 років змінювався розмір плати за проживання в гуртожитку, у зв`язку з чим проводилися відповідні нарахування вартості проживання. Крім того, відповідачам здійснювалися нарахування за спожиті житлово-комунальні послуги відповідно до чинних тарифів та умов укладеного договору.
Відповідачі, будучи споживачами житлово-комунальних послуг та користувачами житлового приміщення, свої обов`язки щодо своєчасної та повної оплати платежів належним чином не виконували, у зв`язку з чим за період із 01.01.2022 по 31.12.2024 утворилася заборгованість у розмірі 46 293,00 грн, а за період із 01.01.2025 по 31.05.2025 – 15 203,00 грн, що загалом становить 61 496,00 грн.
Позивач зазначав, що з метою досудового врегулювання спору неодноразово звертався до відповідачів із повідомленнями про наявність заборгованості та вимогами про її добровільне погашення, зокрема направляв лист-попередження та лист-претензію, однак зазначені вимоги залишилися без задоволення, а заборгованість добровільно погашена не була. 
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на положення Житлового кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 498, а також умови укладеного договору оренди, відповідно до яких споживачі житлово-комунальних послуг зобов`язані своєчасно та в повному обсязі здійснювати оплату за користування житлом і отримані комунальні послуги.
Новозаводський районний суд м. Чернігова своїм заочним рішенням від 29.09.2025 задовольнив позов ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд», стягнувши солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період із 01.01.2022 по 31.05.2025 у розмірі 61 496,00 грн, а також 3 028,00 грн судового збору та 5 000,00 грн витрат на правничу допомогу, а всього 8 028,00 грн.
11.11.2025 ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Росліка М.О., звернулася до Новозаводського районного суду м. Чернігова із заявою про перегляд указаного заочного рішення суду, посилаючись на те, що не була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим не мала можливості взяти участь у судовому засіданні та надати свої заперечення. Зазначала, що копію заочного рішення отримала лише 14.10.2025.
На обґрунтування заяви вказувала, що не укладала з позивачем договору найму житлового приміщення № 122 від 04.08.2010, оскільки такий договір було укладено з її матір`ю, ОСОБА_2 . Також зазначала, що фактично проживала в кімнаті № НОМЕР_2 гуртожитку, тоді як договір найму був укладений щодо кімнати № 37, а тому судом не було належним чином з`ясовано обставини проживання та обсяг її зобов`язань.
Крім того, відповідач посилалася на те, що здійснювала оплату житлово-комунальних послуг, що підтверджується відповідними квитанціями, які не були досліджені судом, а також уважала необґрунтованим розрахунок заборгованості, оскільки позивачем не надано детального розрахунку суми боргу із зазначенням тарифів, норм та періодів нарахувань.
Із огляду на викладене, просила скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду в загальному порядку.
Суддя Новозаводського районного суду м. Чернігова Діденко А.О. ухвалою від 09.03.2026 заяву ОСОБА_1 задовольнив, скасував заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29.09.2025 та призначив справу № 751/4952/25 до судового розгляду.
22.04.2026 представник позивача, адвокат Скрипко-Бічук І.С., подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, заявивши вимогу про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за період із 01.01.2022 по 31.03.2026 у розмірі 85 636,00 грн.
30.04.2026 представник ОСОБА_1 засобами електронного поштового зв`язку подав відзив, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, у якому просив у позові відмовити. На обґрунтування своєї позиції зазначав, що поданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом, оскільки не містить підписів уповноважених осіб, печатки підприємства та не підтверджений первинними бухгалтерськими документами. Також указував на відсутність доказів фактичного понесення позивачем витрат на житлово-комунальні послуги, а наданий розрахунок не містить відомостей щодо показників лічильників, тарифів та підстав формування заявленої до стягнення суми.
Крім того, представник відповідача посилався на те, що відповідно до умов договору найму № 122 від 04.08.2010 розмір плати становив 400,00 грн, а будь-які нарахування понад визначену договором суму є безпідставними, оскільки здійснені позивачем із застосуванням коефіцієнта 1,5 без укладення додаткових угод та погодження таких змін сторонами договору.
Також у відзиві зазначалося, що ОСОБА_1 не є стороною договору найму, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , а тому не несе договірної відповідальності за зобов`язаннями, що виникли з цього договору. У зв`язку з цим представник відповідача вважав безпідставними вимоги позивача про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 . 
Разом із відзивом представник Василенко К.В. подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог за період з 01.01.2022 по 30.04.2023.
Новозаводський районний суд м. Чернігова своїм рішенням від 11.05.2026 закрив провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , задовольнив позов ДП "СПУ" ПрАТ "Чернігівоблбуд" до ОСОБА_1 , стягнувши з останньої заборгованість за проживання в гуртожитку та заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 85 636,00 грн, а також витрати на оплату судового збору в сумі 3 028,00 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн, а всього 8 028,00 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди (найму) житлового приміщення у гуртожитку, відповідно до якого останній було надано в користування кімнату для проживання, до якої як член сім`ї наймача була вселена та зареєстрована ОСОБА_1 . Суд установив, що ОСОБА_1 фактично користувалася житловим приміщенням і житлово-комунальними послугами, зверталася до позивача з заявами про переоформлення договору оренди після смерті наймача та про надання розрахунку нарахованих платежів, однак обов`язок зі своєчасної та повної оплати вартості проживання і житлово-комунальних послуг належним чином не виконувала, унаслідок чого утворилася заборгованість за період із 01.01.2022 по 31.03.2026 у сумі 85 636,00 грн.
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до положень цивільного та житлового законодавства, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Примірного положення про користування гуртожитками особи, які проживають разом із наймачем, набувають рівних із ним прав та обов`язків щодо користування житлом, у тому числі зобов`язані своєчасно оплачувати проживання та отримані житлово-комунальні послуги. При цьому відсутність окремого письмового договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати фактично отримані послуги.
Оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є належним та допустимим доказом, тоді як відповідачем не надано доказів, які б спростовували правильність проведених нарахувань або підтверджували повне чи часткове погашення боргу.
Відхиляючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначив, що перебіг позовної давності був продовжений на період дії карантину, установленого у зв`язку з поширенням COVID-19, а також переривався вчиненням відповідачем дій, які свідчать про визнання боргу, зокрема зверненнями щодо переоформлення договору оренди та проведення перерахунку платежів.
Крім того, суд, установивши, що ОСОБА_2 померла під час розгляду справи, закрив провадження у справі в частині позовних вимог до неї. Водночас, ураховуючи, що ОСОБА_1 як особа, яка проживала разом із наймачем, користувалася житлом та житлово-комунальними послугами і мала рівні з наймачем обов`язки щодо їх оплати, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї на користь позивача заборгованості в повному заявленому розмірі, а також судових витрат, зменшивши розмір витрат на професійну правничу допомогу до 5 000,00 грн із огляду на критерії розумності та співмірності.
22.06.2026 до Чернігівського апеляційного суду засобами електронного поштового зв`язку надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 , у якій апелянт просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.05.2026 у частині стягнення заборгованості за період з 01.01.2022 по 20.05.2023 у зв`язку з пропуском позовної давності та в частині стягнення коштів одноосібно з ОСОБА_1 без урахування правонаступництва після померлої ОСОБА_2 , ухваливши нове судове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі.
В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні позовної давності, оскільки позов подано про стягнення заборгованості за період із 01.01.2022 по 31.03.2026, тоді як вимоги про стягнення платежів за період із 01.01.2022 по 20.05.2023 пред`явлені після спливу трирічного строку позовної давності. На думку апелянта, заяви, подані нею 02.03.2024 та 03.10.2024 щодо переоформлення договору оренди та надання розрахунку платежів, не можуть свідчити про визнання боргу за попередній період та, відповідно, не переривають перебіг позовної давності щодо вимог за 2022-2023 роки. Також апелянт уважає помилковим висновок суду про продовження строку позовної давності у зв`язку з карантином та зазначає, що введення воєнного стану саме по собі не є підставою для поновлення або незастосування позовної давності.
Крім того, апелянт посилається на те, що після смерті співвідповідача ОСОБА_2 суд безпідставно закрив провадження у справі в цій частині, не вирішивши питання про процесуальне правонаступництво та не залучивши спадкоємців померлої, хоча вимоги кредитора повинні пред`являтися до спадкоємців у межах вартості прийнятого ними спадкового майна. На її переконання, за таких обставин стягнення всієї суми заборгованості виключно з неї є передчасним та незаконним.
Також апелянт зазначає, що суд не врахував відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг та безпідставно погодився з односторонньою зміною позивачем розміру орендної плати без внесення відповідних змін до договору оренди, що, на її думку, суперечить вимогам цивільного законодавства. 
У поданому через систему «Електронний суд» відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.05.2026 – без змін. На обґрунтування своїх заперечень зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права та на підставі повного й всебічного дослідження обставин справи. Уважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо пропуску позовної давності, посилаючись на законодавче продовження та зупинення її перебігу, а також на вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання боргу та переривають перебіг позовної давності. Зазначає, що смерть одного з солідарних боржників не позбавляє кредитора права вимагати виконання зобов`язання від іншого солідарного боржника, а тому відсутність у справі спадкоємців померлої відповідачки не впливає на правильність вирішення спору. Крім того, наголошує, що відсутність окремого письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплатити фактично отримані послуги, а розмір заборгованості підтверджений належними та допустимими доказами, тоді як апелянтом не надано жодних доказів, які б спростовували здійснений позивачем розрахунок. Також зазначає, що апеляційна скарга фактично зводиться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не містить нових обставин чи доказів, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
За правилами частин першої та другої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що між позивачем та померлою ОСОБА_2 існували договірні правовідносини щодо користування житловим приміщенням у гуртожитку, а ОСОБА_1 була вселена до цього приміщення як член сім`ї наймача, фактично проживала в ньому, користувалася житлово-комунальними послугами та відповідно до вимог статті 816 ЦК України набула рівних із наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом, у тому числі обов`язку зі своєчасної та повної оплати вартості проживання і житлово-комунальних послуг. Суд дійшов висновку, що відповідач належним чином не виконувала зазначений обов`язок, у зв`язку з чим за період із 01.01.2022 по 31.03.2026 утворилася заборгованість у розмірі 85 636,00 грн, правильність розрахунку якої відповідачем не спростована належними та допустимими доказами.
При цьому суд виходив із того, що відсутність письмово оформленого договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє споживача від обов`язку оплачувати фактично отримані послуги, а доводи відповідача про сплив позовної давності є безпідставними, оскільки перебіг позовної давності був продовжений на період дії карантину та переривався вчиненням відповідачем дій, які свідчать про визнання боргу, зокрема зверненням із заявами щодо переоформлення договору оренди та проведення перерахунку платежів.
Крім того, установивши факт смерті ОСОБА_2 , суд закрив провадження у справі в частині позовних вимог до неї, дійшовши висновку про необхідність стягнення всієї суми заборгованості з ОСОБА_1 як особи, яка користувалася спірним житловим приміщенням та несла рівні з наймачем обов`язки щодо оплати проживання і житлово-комунальних послуг.
Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом установлено, що 02.11.2009 між ЗАТ «Чернігівоблбуд» (орендодавець) та ДП «Соціально-побутове управління» Закритого акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» (орендатор) було укладено Договір оренди майна (а.с.7-8).
Відповідно до умов пункту 1.1 указаного Договору оренди майна, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду майно ЗАТ «Чернігівоблбуд», відповідно додатка № 1.
Згідно з пунктом 1.2 цього Договору акт приймання-передачі майна є обов`язковим додатком до договору оренди.
Початком використання орендованого майна вважається час підписання сторонами договору та акта приймання-передачі (пункт 1.3 Договору оренди майна).
Абзацом другим пункту 2.1 Договору оренди майна передбачено, що орендар використовує та розпоряджається орендованим майном протягом строку договору оренди та на умовах, передбачених цим договором.
Згідно з підпунктами 4.1.1, 4.1.2 пункту 4.1 Договору оренди майна орендар має право передавати (здавати) в оренду жилі приміщення на визначений строк за плату та укладати договори найму (оренди) житла товариства в письмовій формі з фізичними та юридичними особами.
Договір оренди майна від 02.11.2009 діє з 01.11.2009 по 30.10.2012. Після закінчення строку дії договору та за відсутності заяв сторін щодо його розірвання в установлений законодавством строк або зміни протягом місяця, договір уважається пролонгованим на той самий термін і на тих самих умовах (пункти 6.1, 6.4).
Як убачається з підписаного орендодавцем та орендарем Акта прийому-передачі основних фондів в оренду від 02.11.2009, ЗАТ «Чернігівоблбуд» передало в оренду майно ДП «СПУ» ЗАТ «Чернігівоблбуд», зокрема гуртожиток по вул. Толстого, 138-а, м. Чернігів (а.с. 9).
04.08.2010 між ДП «СПУ» ЗАТ «Чернігівоблбуд» та ОСОБА_2 було укладено Договір оренди (найму) приміщення № 122 (Далі – Договір № 122) (а.с. 13-14), за умовами якого:
- ДП «СПУ» ЗАТ «Чернігівоблбуд» передає, а ОСОБА_2 приймає в платне тимчасове користування приміщення для житла за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 28 м^2 (пункти 1.1, 1.2 Договору № 122);
- цей договір діє з 04.08.2010 по 03.08.2011 та вважається продовженим на наступний календарний рік, якщо за місяць до закінчення його строку однією зі сторін не було письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду (пункти 2.1, 2.2 Договору № 122);
- плата за оренду приміщення – договірна (Додаток № 1, примітка № 1), вноситься орендарем шляхом перерахування на поточний рахунок наперед на наступний місяць не пізніше 30 числа поточного місяця (пункти 3.1, 3.2 Договору № 122);
- орендодавець має право в односторонньому порядку змінювати орендну плату за користування приміщенням у разі зміни розміру мінімальної заробітної плати, нарахувань на заробітну плату, при зміні тарифів на послуги Міськвиконкомом (пункт 3.6 Договору № 122);
- за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на момент заборгованості за кожний день прострочення (пункт 6.1 Договору № 122).
У Додатку № 1 до Договору оренди (найму) приміщення № 122 від 04.08.2010 установлено, що орендна плата на момент підписання договору становить 400,00 грн на місяць. До переліку осіб, які вселяються в приміщення, входить ОСОБА_1 , дочка орендаря (а.с. 14 зі звороту).
Матеріали справи також містять копії карток реєстрації особи, із яких убачається, що 21.07.2015 місце проживання ОСОБА_2 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 41), а ОСОБА_1 – 14.03.2019 за адресою: АДРЕСА_4 , а також зазначено, що дочка ОСОБА_2 проживає в кімнаті 37 (а.с 42). 
23.12.2021 Чернігівська міська рада своїм рішенням № 15/VIII-13 «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2022 рік» установила мінімальну вартість місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна в місті Чернігові на 2022 рік на рівні 12,62 грн (а.с. 24-25).
У подальшому, рішенням Чернігівської міської ради від 23.12.2022 № 26/VIII-17 «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2023 рік» установлено мінімальну вартість місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2022 рік на рівні 16,26 грн (а.с. 29).
08.02.2024 Чернігівська міська рада прийняла рішення № 37/VIII-21 «Про перейменування вулиць в м. Чернігові», яким вулицю «Толстого» перейменовано на вулицю «Олександра Довженка» (а.с. 58). 
Рішенням Чернігівської міської ради від 08.02.2024 № 37/VIII-37 продовжено дію рішення Чернігівської міської ради від 23.12.2022 № 26/VIII-17 «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2023 рік» на 2024 рік (а.с. 33).
У матеріалах справи також наявна копія проєкту Рішення Чернігівської міської ради «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2025 рік» (а.с. 190), зі змісту якого вбачається, що запланована мінімальна вартість місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2025 рік складає 18,52 грн.
16.10.2025 Чернігівська міська рада своїм рішенням № 46/VIII-13 «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2026 рік» установила мінімальну вартість місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2026 рік на рівні 21,18 грн (а.с. 194).
Крім того, зазначеними рішеннями Чернігівської міської ради визначено порядок розрахунку мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна шляхом застосування відповідних додаткових коефіцієнтів у залежності від місцезнаходження об`єкта нерухомого майна та функціонального використання об`єкта нерухомого майна. Так, відповідно до зазначених рішень, у разі розміщення об`єкта нерухомого майна в зоні 4 (серединна) застосовується коефіцієнт місцезнаходження 1,5, тоді як для об`єктів, що використовуються для некомерційної діяльності, у тому числі для проживання фізичних осіб, коефіцієнт функціонального використання становить 1. При цьому з матеріалів справи вбачається, що гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до встановленого зонування належить до 4 (серединної) зони.
Судом також встановлено, що наведені коефіцієнти місцезнаходження об`єкта нерухомого майна та функціонального використання об`єкта нерухомого майна у рішеннях Чернігівської міської ради, якими визначалась мінімальна вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна на відповідні роки, залишалися незмінними та застосовувалися протягом усього спірного періоду при визначенні мінімального розміру орендної плати.
Відповідно до Договору про постачання електричної енергії № 1408 від 31.12.2008, укладеного між ВАТ ЕК «Чернігівобленерго» (постачальник) та ДП «СПУ» ЗАТ «Чернігівоблбуд» (споживач), постачальник здійснює постачання електричної енергії споживачу, а останній зобов`язаний оплачувати вартість спожитої електричної енергії та інші передбачені договором платежі (а.с. 43).
Отже, електропостачання гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснюється АТ «Чернігівобленерго» на підставі Договору про постачання електричної енергії № 1408 від 31.12.2008, укладеного з ДП «СПУ» ЗАТ «Чернігівоблбуд».
Згідно з Договором № 8014 про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення від 01.04.2019, укладеним між КП «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради (виконавець) та ДП «СПУ» ПАТ «Чернігівоблбуд» (споживач), виконавець забезпечує надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, а споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати отримані послуги відповідно до умов договору. Об`єктом надання послуг визначено гуртожиток за адресою: вул. Толстого, 138-А, м. Чернігів (а.с. 51-54).
Листом від 04.01.2022 № 04-104/1 КП «Чернігівводоканал» Чернігівської міської ради повідомило позивача про введення в дію з 01.01.2022 нових тарифів за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, а також плати за абонентське обслуговування (а.с. 55).
Згідно з Договором № 573 від 22.01.2021, укладеним між КП «АТП-2528» Чернігівської міської ради (виконавець) та ДП «СПУ» ПАТ «Чернігівоблбуд» (споживач), виконавець надає послуги з вивезення твердих побутових відходів, а споживач зобов`язаний оплачувати їх вартість відповідно до умов договору. Об`єктом надання послуг є гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 47).
Згідно з Договором № 2-0542 на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії від 15.11.2023, укладеним між КП «Теплокомуненерго» Чернігівської міської ради та ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд», теплопостачальна організація здійснює виробництво, транспортування та постачання теплової енергії споживачу, позивач зобов`язаний оплачувати її вартість відповідно до умов договору (а.с. 48).
Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за проживання в гуртожитку, заборгованість ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за період із 01.01.2022 по 31.05.2025 становить 59 996,00 грн, із яких: за 2022 рік – 7 583,00 грн, за 2023 рік – 18 827,00 грн, за 2024 рік – 19 282,00 грн, за 2025 рік – 13 703,00 грн (а. с. 17-18).
22.04.2026, разом із заявою про збільшення позовних вимог, позивачем подано уточнений розрахунок заборгованості. Із урахуванням збільшення позовних вимог розмір заборгованості за період із 01.01.2022 по 31.03.2026 визначено в сумі 85 636,00 грн (а. с. 187-189).
06.01.2024 ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд» надсилало ОСОБА_1 лист-попередження про невиконання останньою умов Договору оренди (найма) житлового приміщення № 122 від 04.08.2010, що полягає в несвоєчасній сплаті орендної плати за проживання в гуртожитку. Указаним листом ОСОБА_1 було попереджено, що в разі непогашення нею боргу по орендній платі до 01.02.2024, який складає 27 011,00 грн, ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд» змушене буде розірвати Договір оренди і звернутися до суду з позовом про примусове стягнення заборгованості (а.с. 38)
05.02.2025 ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд» надіслало ОСОБА_1 лист-претензію про сплату заборгованості (вих. № 7), яким повідомлено про наявність заборгованості в розмірі 46 293,00 грн та можливість її сплати в добровільному порядку до 20.02.2025 або укладення з надавачем послуг договору реструктуризації боргу (а.с. 39).
Як установлено судом, що відповідно до свідоцтва про смерть (перекладеного з німецької мови на українську), виданого 05.11.2023 відділом реєстрації актів цивільного стану Вільне та Ганзейське місто Гамбург, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла у Гамбурзькому хоспісі «Гелененштіфт» ІНФОРМАЦІЯ_2 .
02.03.2024 ОСОБА_1 зверталася до ПрАТ «Чернігівоблбуд» із заявою на оформлення договору оренди, у якій також просила зробити перерахунок сплачених нею коштів за її особисте проживання у кімнаті АДРЕСА_5 (а.с. 118).
Також, 03.10.2024 ОСОБА_1 направила до ПрАТ «Чернігівоблбуд» заяву щодо надання їй розрахунку вартості житлово-комунальних послуг та інших платежів, пов`язаних з її проживанням за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 117 зворот).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями частини першої статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з приписами частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).  Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Зі змісту положень статті 543 ЦК України вбачається, що солідарний характер зобов`язання надає кредитору право вимагати виконання обов`язку як від усіх солідарних боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними до повного виконання зобов`язання, а смерть одного із солідарних боржників не припиняє обов`язку решти боржників перед кредитором та не змінює його обсягу чи умов виконання.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;  2) зміна умов зобов`язання;  3) сплата неустойки;  4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України).
Згідно з частиною першої статті 130 Житлового кодексу України (далі – ЖК України) порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до приписів статті 131 ЖК України Примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства.  Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими об`єднаннями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 498 «Про затвердження Примірного положення про користування гуртожитками» визначено, що дія цього Положення поширюється на всі гуртожитки незалежно від форми власності. Користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України, Законів України “Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків”, “Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку” та інших актів законодавства (пункт 1).
Пунктом 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 № 498, установлено, що наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.
Пунктом 15 Примірного положення передбачено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).
За змістом пункту 15 Положення про користування гуртожитками, затвердженого начальником ДП «СПУ» ПрАТ «Чернігівоблбуд» 20.06.2018, особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке користування відповідно до умов договору. Плата за проживання включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку).
Згідно з абзацом першого статті 66 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).
Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги – результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з приписами частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.  Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.
Частиною третьої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.
Зі змісту частини третьої статті 815 ЦК України убачається, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.
Частиною першою статті 820 ЦК України передбачено, що розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом визначено максимальний розмір такої плати, вона не може перевищувати встановленого законом розміру.
Відповідно до частини третьої статті 820 ЦК України наймач зобов`язаний вносити плату за найм житла у строк, визначений договором найму, а якщо такий строк договором не встановлено – щомісяця.
У договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом. Наймач несе відповідальність перед наймодавцем за порушення умов договору особами, які проживають разом з ним. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов`язки за договором найму житла є солідарними. Порядок володіння та користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору – встановлюється за рішенням суду (стаття 816 ЦК України).
Суд першої інстанції правильно встановив, що між ДП «СПУ» ЗАТ «Чернігівоблбуд» та ОСОБА_2 був укладений договір оренди (найму) приміщення № 122, за умовами якого відповідачу було передано в строкове платне користування житлове приміщення – кімнату АДРЕСА_6 . Відповідачі користувалися спірним житловим приміщенням та отримували житлово-комунальні послуги, однак взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати орендної плати і вартості спожитих житлово-комунальних послуг належним чином не виконували. Оплата здійснювалася лише періодично та не в повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості. При цьому сам факт користування житловим приміщенням та споживання житлово-комунальних послуг породжує для споживача обов`язок оплатити їхню вартість, а відсутність письмово оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє споживача обов`язку оплачувати надані послуги (постанови Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас відповідачем не було надано належних і допустимих доказів, які б спростовували поданий позивачем розрахунок заборгованості або підтверджували належне виконання ними обов`язку зі сплати орендної плати та вартості житлово-комунальних послуг.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції в тій частині, що користування відповідачем житловим приміщенням та житлово-комунальними послугами покладало на неї обов`язок здійснювати оплату за користування приміщенням і спожиті житлово-комунальні послуги. Також, обґрунтованим є висновок суду щодо відсутності доказів належного виконання відповідачами відповідних грошових зобов`язань. 
Разом із тим, колегія суддів не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції щодо правильності визначення позивачем розміру заборгованості, оскільки поданий останнім розрахунок не в повній мірі відповідає умовам договору та рішенням Чернігівської міської ради, якими визначено порядок обчислення мінімальної вартості оренди.
Так, рішенням Чернігівської міської ради від 23.12.2021 № 15/VIII-13 «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2022 рік» мінімальну вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна на 2022 рік визначено у розмірі 12,62 грн.
Цим же рішенням передбачено, що мінімальна вартість оренди визначається із застосуванням коефіцієнта місцезнаходження об`єкта нерухомого майна та коефіцієнта функціонального використання об`єкта. Для об`єктів нерухомості, розташованих у 4 (серединній) зоні, застосовується коефіцієнт місцезнаходження 1,5, а для об`єктів, що використовуються для некомерційної діяльності, у тому числі для проживання фізичних осіб, коефіцієнт функціонального використання становить 1.
Як убачається з копії Додатку до вказаного рішення міськради, вулиця Толстого (О. Довженка) у м. Чернігові віднесена до 4 (серединної) зони (а.с. 26).
Однак, як убачається з розрахунку заборгованості, поданого позивачем (а.с. 17, 19, 23), при визначенні орендної плати за 2022 рік застосовано інший коефіцієнт функціонального використання – 1,921, який передбачений рішенням міськради для об`єктів, що використовуються для виробничої діяльності. Саме тому в розрахунку визначено вартість одного квадратного метра в розмірі 36,36 грн, що отримана шляхом множення мінімальної вартості оренди 12,62 грн на коефіцієнт місцезнаходження (1,5) та коефіцієнт функціонального використання (1,921): 12,62 * 1,5 * 1,921 = 36,36 грн.
Проте, спірне приміщення використовувалося відповідачами для проживання, а тому при визначенні розміру орендної плати підлягав застосуванню коефіцієнт функціонального використання – 1, а не 1,921.
За таких обставин, розмір орендної плати за один квадратний метр у 2022 році мав становити 18,93 грн (12,62 грн * 1,5), а місячна орендна плата за приміщення площею 28,1 м^2 – 531,93 грн (18,93 грн * 28,1 м^2), тобто 6 383,16 грн за рік, а не 12 260,64 грн, як визначено позивачем.
Із поданого позивачем розрахунку вбачається, що загальний розмір нарахувань за 2022 рік, із урахуванням житлово-комунальних послуг, за правильного визначення орендної плати мав становити 11 715,81 грн.
Оскільки, як підтверджується розрахунком заборгованості, у 2022 році сплачено 10 000,00 грн, заборгованість за цей період складає 1 715,81 грн, тоді як позивачем визначено її в розмірі 7 583,00 грн.
Аналогічні порушення допущено позивачем і при визначенні розміру орендної плати за 2023 рік.
Так, рішенням Чернігівської міської ради від 23.12.2022 № 26/VIII-17 «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2023 рік» мінімальну вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна встановлено у розмірі 16,26 грн.
Як і при розрахунку орендної плати за 2022 рік, позивачем безпідставно застосовано коефіцієнт функціонального використання – 1,5, який використовується для виробничої діяльності, унаслідок чого вартість одного квадратного метра визначено в розмірі 36,58 грн (16,26 грн * 1,5 * 1,5), а розмір місячної орендної плати за приміщення площею 28,1 кв.м – 1 027,90 грн (28,1 м2 * 36,58 грн), що підтверджується розрахунком позивача (а.с. 17, 20, 32).
Разом із тим, оскільки спірне приміщення використовувалося відповідачами виключно для проживання, при визначенні розміру орендної плати підлягав застосуванню коефіцієнт функціонального використання – 1, а тому вартість одного квадратного метра повинна становити 24,39 грн (16,26 грн * 1,5), а місячна орендна плата за приміщення площею 28,1 м2 – 685,36 грн, що за рік становить 8 224,31 грн, а не 12 334,80 грн, як визначено позивачем.
Відтак, загальний розмір нарахувань за 2023 рік, з урахуванням житлово-комунальних послуг, мав становити 15 717,30 грн, тоді як позивачем нараховано 19 827,00 грн.
Із матеріалів справи вбачається, що протягом 2023 року відповідачами сплачено 1 000,00 грн, у зв`язку з чим заборгованість за цей період складає 14 717,30 грн, а не 18 827,00 грн, як зазначено у розрахунку позивача.
Аналогічні порушення допущено позивачем і при визначенні розміру орендної плати за 2024 рік.
Як зазначалося вище, рішенням Чернігівської міської ради від 08.02.2024 № 37/VIII-37 продовжено дію рішення Чернігівської міської ради від 23.12.2022 № 26/VIII-17, яким мінімальну вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна встановлено в розмірі 16,26 грн, а для об`єктів, що використовуються для проживання фізичних осіб, передбачено застосування коефіцієнта функціонального використання – 1.
Проте при визначенні орендної плати за 2024 рік позивач повторно застосував коефіцієнт функціонального використання, передбачений для виробничої діяльності – 1,631, унаслідок чого безпідставно завищив розмір орендної плати. За правильного застосування коефіцієнтів річний розмір орендної плати мав становити 8 224,31 грн, а не визначений позивачем.
Відтак загальний розмір нарахувань за 2024 рік, з урахуванням житлово-комунальних послуг, становить 24 293,16 грн, тоді як позивачем визначено 29 482,69 грн.
Оскільки протягом 2024 року відповідачами сплачено 10 200,00 грн, заборгованість за цей період складає 14 093,16 грн, а не 19 282,69 грн, як зазначено в розрахунку позивача.
При визначенні розміру заборгованості за 2025 рік позивачем допущено ще одне порушення порядку її обчислення.
Так, із матеріалів справи вбачається, що при здійсненні розрахунку орендної плати за 2025 рік позивач керувався проєктом рішення Чернігівської міської ради «Про встановлення мінімальної вартості місячної оренди 1 (одного) квадратного метра загальної площі нерухомого майна у місті Чернігові на 2025 рік», яким передбачалося встановлення мінімальної вартості оренди у розмірі 18,52 грн за один квадратний метр.
Однак, проєкт рішення міськради є офіційним документом у формі тексту рішення, який виноситься на розгляд міської ради, але ще не прийнятий депутатським корпусом і не набрав законної сили, а тому не породжує правових наслідків та не може бути підставою для визначення розміру орендної плати.
Натомість, як убачається з офіційних відомостей, розміщених на веб сайті Чернігівської міської ради, рішенням Чернігівської міської ради від 25.07.2025 № 48/VIII-22 продовжено дію рішення Чернігівської міської ради від 23.12.2022 № 26/VIII-17. Отже, при визначенні розміру орендної плати за 2025 рік підлягала застосуванню мінімальна вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна в розмірі 16,26 грн, із застосуванням коефіцієнта місцезнаходження 1,5 та коефіцієнта функціонального використання 1, оскільки спірне приміщення використовувалося для проживання фізичних осіб.
Таким чином, розрахунок орендної плати за 2025 рік мав здійснюватися за аналогічним порядком (16,26 грн * 1,5 * 1 * 28,1 кв.м * 12 місяців = 8 224,31 грн), що й за 2023 - 2024 роки, а загальний розмір нарахувань за цей період, з урахуванням житлово-комунальних послуг, становить 30 026,46 грн, тоді як позивачем після збільшення позовних вимог нараховано 35 879,00 грн.
Оскільки протягом 2025 року відповідачами сплачено 5 000,00 грн, заборгованість за цей період складає 25 026,46 грн, а не 30 879,00 грн, як нараховано позивачем.
Отже, визначаючи розмір заборгованості за 2025 рік, позивач безпідставно поклав в основу розрахунку проєкт рішення Чернігівської міської ради, який не набрав чинності та не підлягав застосуванню, що призвело до неправильного визначення розміру орендної плати з розрахунку 18,52 грн за кв.м площі, і, як наслідок, загальної суми заборгованості. Суд першої інстанції зазначених обставин не перевірив та безпідставно погодився з таким розрахунком.
Перевіряючи правильність визначення заборгованості за 2026 рік, колегія суддів також встановила необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку.
Так, рішенням Чернігівської міської ради від 16.10.2025 № 46/VIII-13 мінімальну вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна на 2026 рік установлено у розмірі 21,18 грн.
При здійсненні розрахунку орендної плати позивачем знову безпідставно застосовано коефіцієнт функціонального використання, передбачений для виробничої діяльності, унаслідок чого вартість одного квадратного метра визначено в розмірі 47,66 грн (21,18 грн * 1,5 * 1,5), тоді як для спірного житлового приміщення мав застосовуватися коефіцієнт функціонального використання – 1.
За правильного застосування коефіцієнтів вартість одного квадратного метра мала становити 31,77 грн (21,18 грн * 1,5 * 1), а місячна орендна плата за приміщення площею 28,1 м^2 – 892,74 грн. Ураховуючи, що позовні вимоги заявлено за період із січня по березень 2026 року, розмір орендної плати за цей період становить 2 678,22 грн, тоді як позивачем безпідставно нараховано 4 017,75 грн.
Загальний розмір нарахувань за січень - березень 2026 року, із урахуванням житлово-комунальних послуг, становить 9 124,64 грн, а не 10 464,17 грн, як зазначено в розрахунку позивача.
Оскільки відповідачами у 2026 році сплачено 2 000,00 грн, заборгованість за вказаний період становить 7 124,64 грн, а не 8 464,17 грн, як визначено позивачем.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем при визначенні розміру заборгованості систематично неправильно застосовувалися коефіцієнти функціонального використання об`єкта нерухомого майна, визначені рішеннями Чернігівської міської ради, а при здійсненні розрахунку за 2025 рік, крім того, безпідставно покладено в його основу проєкт рішення Чернігівської міської ради, який не набрав чинності та не міг бути застосований. Зазначені порушення призвели до завищення розміру орендної плати та, як наслідок, загального розміру заявленої до стягнення заборгованості.
Із урахуванням наведеного, перевіривши здійснений позивачем розрахунок та визначивши розмір орендної плати відповідно до чинних рішень Чернігівської міської ради, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає солідарному стягненню заборгованість за договором оренди (найму) приміщення та житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 62 677,37 грн, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Щодо доводів відповідача про сплив позовної давності колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її застосування до спірних правовідносин.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що перебіг позовної давності щодо заявлених позовних вимог здійснювався з урахуванням особливостей правового регулювання, запровадженого законодавцем на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також під час дії воєнного стану.
Так, відповідно до пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України строки позовної давності, визначені, зокрема, статтею 257 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії карантину, а згідно з пунктом 19 зазначеного розділу в період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, також продовжуються на строк його дії.
Ураховуючи, що позивач звернувся до суду під час дії наведених законодавчих положень, а строки позовної давності на момент пред`явлення позову були продовжені, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених статтею 267 ЦК України, у даному випадку немає.
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .
Судом установлено, що ОСОБА_2 була наймачем спірного житлового приміщення та уклала з позивачем договір оренди (найму) приміщення № 122.
Водночас матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 була вселена до спірного житлового приміщення як член сім`ї наймача, постійно проживала у ньому, була зареєстрована за відповідною адресою, фактично користувалася житловим приміщенням та отримувала житлово-комунальні послуги. Крім того, після смерті наймача вона зверталася до позивача із заявами щодо переоформлення договору оренди та надання розрахунку заборгованості, що свідчить про усвідомлення нею існування спірних правовідносин та подальше користування житлом.
Відповідно до частини першої статті 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо володіння та користування житлом.
За змістом наведеної норми особи, які проживають разом із наймачем, несуть однаковий обсяг обов`язків, пов`язаних із користуванням житлом, у тому числі щодо внесення плати за користування житлом та оплати житлово-комунальних послуг. Такий обов`язок є солідарним, що відповідає змісту статті 543 ЦК України, із якого слідує, що в разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Отже, ОСОБА_1 є самостійним боржником у спірному зобов`язанні, а тому позивач мав право звернути вимогу про стягнення всієї суми заборгованості саме до неї.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції після смерті ОСОБА_2 повинен був вирішити питання про процесуальне правонаступництво та залучити до участі у справі її спадкоємців, а за відсутності встановлення кола спадкоємців та обсягу спадкового майна – не мав правових підстав для стягнення всієї суми заборгованості з ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє з таких підстав.
За правилами статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
Дійсно, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено факт смерті ОСОБА_2 , у зв`язку з чим провадження у справі в частині позовних вимог до неї було закрито.
Разом із тим, як уже зазначалося, ОСОБА_1 є самостійним боржником у спірному зобов`язанні, оскільки як повнолітній член сім`ї наймача проживала в спірному житловому приміщенні, користувалася ним та житлово-комунальними послугами, а тому відповідно до частини першої статті 816 ЦК України набула рівних із наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Такий обов`язок є солідарним, що узгоджується з положеннями статті 543 ЦК України.
Відповідно до статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання зобов`язання частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. 
Відповідно до статті 64 ЖК члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Отже, залучення спадкоємців ОСОБА_2 як її процесуальних правонаступників не позбавляло би позивача права вимагати виконання всього солідарного обов`язку від ОСОБА_1 та не змінювало би обсягу її відповідальності перед кредитором.
При цьому відповідно до положень статті 544 ЦК України солідарному обов`язку ОСОБА_1 перед позивачем кореспондує її право як боржника, який виконав солідарний обов`язок, на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.
Також колегія суддів ураховує й відсутність в матеріалах справи доказів існування спадкоємців ОСОБА_2 , померлої ще в 2023 році. 
За правилами частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що незалучення спадкоємців померлої ОСОБА_2 не вплинуло на правильність вирішення спору щодо ОСОБА_1 та не є підставою для скасування чи зміни рішення суду в цій частині.
За приписом частини другої статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Суд першої інстанції, закривши провадження своїм рішенням, а не ухвалою, допустив порушення норм процесуального права, яке також не призвело до неправильного вирішення та не є підставою для скасування чи зміни судового рішення. 
Таким чином, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки висновки суду першої інстанції щодо наявності між сторонами договірних правовідносин, обов`язку відповідачів оплачувати користування житловим приміщенням і житлово-комунальні послуги, відсутності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, а також щодо наявності правових підстав для покладення на ОСОБА_1 солідарного обов`язку зі сплати заборгованості, є законними та обґрунтованими. Разом із тим, суд першої інстанції не перевірив правильність поданого позивачем розрахунку заборгованості, безпідставно погодившись із застосованими позивачем коефіцієнтами функціонального використання об`єкта нерухомого майна та використання для розрахунку заборгованості за 2025 рік проєкту рішення Чернігівської міської ради, що призвело до неправильного визначення її розміру.
Ураховуючи неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, на підставі частини першої статті 376 ЦПК України судове рішення належить змінити та зменшити стягнуту на користь позивача заборгованість до 62 677,37 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.
Апеляційний суд також звертає увагу на те, що суд першої інстанції прийняв до розгляду не підписану представником позивача позовну заяву, проте ураховуючи диспозитивність цивільного процесу та вчинення представником позивача активних процесуальних дій по підтримці позовних вимог (письмові пояснення від 24.02.2026, щодо відсутності підстав для скасування заочного рішення, заява про збільшення позовних вимог від 17.04.2026, відзиви на апеляційну скаргу від 10 та 12 липня 2026 року, активна участь у судових засіданнях) уважає можливим перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
За правилами частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, із урахуванням зміни рішення суду першої інстанції стягнуті ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн належить зменшити пропорційно до розміру задоволених вимог (73%) до 2 210,44 грн, а витрати на оплату правничої допомоги – до 3 650,00 грн.
Відповідач за подачу апеляційної скарги сплатила 3 633,60 грн (а.с.235), які також належить стягнути пропорційно до розміру задоволених вимог скарги – в сумі 981,07 грн (27%).
Керуючись статтями 141, 367-369, 374, пунктом 1 частини першої статті 376, статтями 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.05.2026 у справі за позовом Дочірнього підприємства «Соціально-побутове управління» Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги.
Змінити рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 11.05.2026, зменшивши розмір стягнутої заборгованості за проживання в гуртожитку з 85 636,00 грн до 62 677,37 грн, судового збору – із 3 028,00 грн до 2 210,44 грн, витрат на професійну правничу допомогу – із 5 000,00 грн до 3 650,00 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Стягнути з Дочірнього підприємства «Соціально-побутове управління» Приватного акціонерного товариства «Чернігівоблбуд» на користь  ОСОБА_1 судовий збір за перегляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 981,07 грн.
Постанова не оскаржується та набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повне судове рішення складено 24.07.2026.

Головуючий: 

Судді: