Справа № 216/8461/25
провадження 2/216/1405/26

РІШЕННЯ
іменем України
21 липня 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді: Скиби М.М.,
за участю секретаря судового засідання: Сирко І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої діє Кафтасьєва Г.В. до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Криворізька універсальна товарна біржа про визнання договору міни нерухомого майна дійсним, 
ВСТАНОВИВ:
До Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Кафтасьєва Г.В. до ОСОБА_2 про визнання договору міни нерухомого майна дійсним.
В обгрунтування позову зазначено, 16 серпня 2001 року між позивачем по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір міни нерухомого майна , реєстраційний № 826457, а саме, - домоволодіння, загальною площею 56, 20 кв.м., житловою площею 42.30 кв.м., який складається з А-І житловий будинок, Б - літня кухня, В- сарай, Г- погріб, Е - вбиральня, І - водоколонка, П - замощення, № 1-2 огорожа, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначає, що позивач з моменту придбання будинку проживає в ньому, оздоблює, проведені ремонті роботи, сплачує комунальні платежі, зареєстрована за цією адресою, що підтверджується відміткою в паспорті, копія якого долучена до позовної заяви, має ключі від будинку, позивач здійснила процедуру приватизації земельної ділянки під будинком та ділянки для ведення садівництва за вказаною адресою, копії держаних актів про право власності на земельні ділянки долучаються до позовної заяви. 
У листопаді 2025 році позивач звернулась до приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман І.І. задля укладання договору відчуження належного їй нерухомого майна - житлового будинку, але нотаріус їй відмовила у вчинення нотаріальної дії та надати листа № 233101-16 від 06.11.2025 року, в якому зазначила, що, не має можливості вчинити нотаріальну дію щодо посвідчення договору купівлі - продажу житлового будинку з огляду на наступне. Предметом договору купівлі - продажу є житловий будинок з господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстроване на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору міни нерухомого майна, зареєстрованого 16.08.2001 року на Криворізькій універсальній товарній біржі за реєстраційним номером 0011786/Н. 
Вказує, що згідно ст. 15 ЗУ « Про товарну біржу», в редакції, що діяла на час укладання договору купівлі - продажу, не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Водночас в Цивільному Кодексі України, передбачено, що згідно зі ст. 242 Цивільного Кодексу УРСР, який дів на час виникнення спірних правовідносин, до договору міни застосовуються відпозідно правила про договір купівлі - продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. А згідно статті 227 Цивільного Кодексу УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі - продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу). Враховуючи вищевикладене, приватним нотаріусом рекомендовано позивачу звернутися до суду з приводу визнання дійсним договору міни нерухомого майна, зареєстрованого 16.08.2001 року на Криворізькій універсальній товарній біржі за реєстраційним номером 0011786-Н.
Ухвалою суду вищезазначений позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом сторін.
Позивач та її представник в судове засідання повторно на з`явились. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.
Відповідач в судове засідання не прибув, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву не подав причини неявки не повідомив.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання свого представника не направили.
З огляду на вказане суд вважає за можливе провести розгляд по справі на підставі наявних в справі матеріалів.
Дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.08.2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір міни нерухомого майна, а саме : домоволодіння, загальною площею 56, 20 кв.м., житловою площею 42.30 кв.м., який складається з А-І житловий будинок, Б - літня кухня, В- сарай, Г- погріб, Е - вбиральня, І - водоколонка, ІІ - замощення, № 1-2 огорожа, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на Криворіжській універсальній товарній біржі за номером 001/786-н. 
Відповідно до реєстраційного посвідчення Криворізького бюро технічної інвентаризації запис № 17425 від 21.08.2001 року вказане нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_1 . Також наявний технічний паспорт на вказане нерухоме майно.
Матеріали справи містять державні акти на право власності ОСОБА_1 на земельні ділянки площами 0,1 га та 0,0036 га, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на підставі рішення Криворізької міської ради №1850 від 28.04.2004 року.
Листом від 06.11.2025 №233/01-16 приватний нотаріус Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровськоїх області рекомендував позивачу звернутися до суду з приводу визнання дійсності документу, а саме договору міни нерухомого майна від 16.08.2001 року укладеного на Криворізькій універсальній товарній бірж за реєстраційним номером №001/786-Н.
Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.
У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. 
Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
До того ж пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі- ЦКУкраїни), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Враховуючи, що спірні правовідносини виникли 16.08.2001 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі-ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».
Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.
За змістом статей 128,153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Згідно з ст. 241 ЦК Української РСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше.
Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує.
Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Відповідно до ст. 242  ЦК Української РСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції на час укладення договору міни спірного майна) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.
На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.
При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України на момент вчинення правочину не було передбачено такої форми угоди, як біржова. Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.
При укладанні договору міни від 16.08.2001 року сторони керувались ч.2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР від 1963 року передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.
При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним.
У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його частини.
Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.
На час укладення вищевказаного договору міни нерухомого майна була чинною частина друга статті 9 ЖК УРСР, за змістом якої громадяни мали право, зокрема, придбавати квартири (будинки), та, відповідно, частин останніх), на біржових торгах. Підтвердженням визнання такого права державою є реєстрація права власності у КП «БТІ».
Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
В силу статі 242 ЦК Української РСР вказана вимога, щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору поширюється і на договори міни нерухомого майна.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Таким чином, у період укладання оспорюваного договору міни існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями224, 227, 242 ЦК Української РСР договір міни житлових приміщень повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц (провадження № 61-40951св18), від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц (провадження № 61-11804св18), від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).
У статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу житлових прміщень та з урахуванням ст. 242 ЦК УРСР міни житлових приміщень.
Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.
Таким чином, угоди щодо придбання, міни на біржових торгах жилого будинку чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі.
Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19 (провадження № 61-10287св20).
Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
При вирішенні справи судом встановлено, що договір міни нерухомого майна вчинений у простій письмовій формі та на час виникнення спірних правовідносин підлягав нотаріальному посвідченню. 
Разом з цим судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач дійсно на теперішній час не бажає посвідчити вказаний договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення його від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надав.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню у зв`язку з недоведеністю тієї обставини, що на час розгляду справи відповідач дійсно не бажає посвідчити вказаний договір в нотаріальній конторі, ненаданням стороною позивача доказів навмисного ухилення відповідача від нотаріального оформлення угоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У відповідності дост. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір понесений позивачем при подані позовної заяви до суду, необхідно покласти на останнього.
Керуючись ст. ст.2,5,10-13,19,76-82,141,258,259 ч.6,264,265,273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Понесені позивачем судові витрати - покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасникам справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Криворізька універсальна товарна біржа, код ЄДРПОУ 30168871, місцезнаходження : Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Сірка, буд. 40.

Суддя           М.М.СКИБА