УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2026 року
м. Київ

справа № 711/1713/24
провадження № 51-2788ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого  ОСОБА_4 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2026 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

в с т а н о в и в:

За вироком Придніпровського районного суду м.Черкаси від 22 грудня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченогоч. 4 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі ? КК) та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з проведенням операцій з грошовими коштами, зберіганням, управлінням і розпорядженням матеріальними цінностями на строк 2 роки. 

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на неї виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Цивільний позов в інтересах ОСОБА_4 задоволено та стягнуто з засудженої  ОСОБА_5 на його користь 191 765 грн майнової шкоди, 50000 грн моральної шкоди та 10000 грн в рахунок витрат понесених на правничу допомогу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у провадженні.

Відповідно до вироку суду 24 лютого 2022 року Російська Федерація здійснила відкриту агресію проти України, у зв`язку з чим, з моменту видання Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24 лютого 2022 року на території України з 05:30 цього дня почав діяти воєнний стан, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та триває по теперішній час.

ОСОБА_5 відповідно до трудового договору від 15 лютого 2022 року прийнята на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на посаду продавця непродовольчих товарів в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого в м. Черкаси бульвар Шевченка, 352.

15 лютого 2022 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (надалі - «Адміністрація») та ОСОБА_5 (надалі - «Працівник») з метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, що належать ФОП ОСОБА_4 укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до якого працівник, що займає посаду продавця непродовольчих товарів або виконує роботу безпосередньо пов`язану з реалізацією непродовольчих товарів, матеріальних цінностей, бере на себе відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому Адміністрацією матеріальних цінностей і у зв`язку із викладеним зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей Адміністрації і вживати заходів для відвернення шкоди; своєчасно повідомляти Адміністрацію про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних цінностей; вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-матеріальні та інші звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; брати участь у інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей.

У випадку незабезпечення з провини Працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, її повернення виконується згідно з діючим законодавством.

Так, ОСОБА_5 діючи умисно, з корисливих мотивів, 10 січня 2023 року близько 13:00, більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 28000 грн, отримавши їх в якості авансу від ОСОБА_6 за здійснення ним замовлення із надання послуг останньому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, 06 серпня 2023 року близько 18:00, більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 20000 грн, отримавши їх від ОСОБА_7 за здійснення них замовлення із надання послуг останньому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

В подальшому продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 07 серпня 2023 року близько 10:00 більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 10000 грн, отримавши їх від ОСОБА_7 за здійснення ним замовлення із надання послуг останньому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Своїми продовжуваними діями, які складалися з двох тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 30000 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, в умовах воєнного стану, 08 серпня 2023 року в період часу з 17:00 до 18:00 більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 40000 грн, отримавши їх в якості авансу від ОСОБА_8 за здійснення нею замовлення із надання послуг останній фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

В подальшому продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 07 жовтня 2023 року в період часу з 13:00 до 14:00 години більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 53000 грн, отримавши їх від ОСОБА_8 за здійснення нею замовлення із надання послуг останній ФОП ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Своїми продовжуваними діями, які складалися з двох тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 93000 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, в умовах воєнного стану, маючи злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 05 грудня 2023 року в період часу з 13:30 до 14:00, більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 9500 грн, отримавши їх від ОСОБА_9 за здійснення нею замовлення із надання послуг останній ФОП ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу вхідних меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Таким чином, своїми діями, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 9500 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, в умовах воєнного стану, маючи злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 16 грудня 2023 року в період часу з 18:00 до 18:30, більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 6000 грн, отримавши їх від ОСОБА_10 за здійснення нею замовлення із надання послуг останній фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу вхідних дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Таким чином, своїми діями, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 6000 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, в умовах воєнного стану, маючи злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 26 грудня 2023 року близько 12:00, більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 2000 грн, отримавши їх від ОСОБА_11 за здійснення ним замовлення із надання послуг останньому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Таким чином, своїми діями, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 2000 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, в умовах воєнного стану, маючи злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 30 грудня 2023 року більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 9700 грн, отримавши їх від ОСОБА_12 за здійснення нею замовлення із надання послуг останній фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Таким чином, своїми діями, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 9700 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж, повторно, в умовах воєнного стану, маючи злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 06 січня 2024 рокубільш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 8865 грн, отримавши їх від ОСОБА_13 за здійснення замовлення із надання послуг фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби.

Таким чином, своїми діями, ОСОБА_5 спричинила матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 8865 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Вона ж повторно, в умовах воєнного стану, маючи злочинний умисел, направлений на привласнення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, 21 січня 2024 року в період часу з 11:00 до 12:00 більш точного часу встановити не представилось можливим, перебуваючи по місцю здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_4 за адресою розташування магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в АДРЕСА_2 , будучи матеріально-відповідальною особою, як продавець непродовольчих товарів, відповідно до покладених на неї обов`язків згідно договору про повну матеріальну відповідальність від 15 лютого 2022 року, маючи повноваження на отримання готівкових коштів від покупців, заволоділа грошовими коштами в сумі 4700 грн, отримавши їх від ОСОБА_14 за здійснення ним замовлення із надання послуг останньому фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 з виготовлення та монтажу міжкімнатних, меблевих дверей та фурнітури до них, привласнивши їх, витратила на власні потреби, спричинивши своїми діями матеріальної шкоди фізичній особі-підприємцю ОСОБА_4 на загальну суму 4700 грн.

Дії ОСОБА_5 , кваліфіковано за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК - привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

Черкаський апеляційний суд ухвалою від 18 червня 2026 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, ставить питання про перегляд у касаційному порядку вказаних судових рішень.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає про те, що засудженою скоєно аж 9 епізодів кримінального правопорушення, а також акцентує на сумі збитків ? 191 765 грн. Стверджує про відсутність щирого каяття у засудженої, оскільки визнання вини було формальним, а також акцентує, що мізерне відшкодування шкоди ( 4000 грн з 191 765 грн) було здійснено на завершальній стадії апеляційного розгляду. Крім того, висловлює незгоду із врахуванням як пом`якшуючої покарання обставиною ? активне сприяння розкриттю злочину. На думку потерпілого до засудженої має бути застосоване покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців та не можуть бути застосовані положення ст. 75 КК. Поряд із цим потерпілий вказує, що визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд нажним чином не мотивував свого рішення, чому не задовільнив у повному обсязі його позивні вимоги.

У касаційній скарзі містяться й інші доводи, які зводяться до незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5  у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 191 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої

За вимогами ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку, місцевий суд, вирішуючи питання про вид і міру покарання ОСОБА_5 , урахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особу обвинуваченої, яка раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалася, офіційно працевлаштована, має на утриманні малолітню дитину 2018 року народження, не є особою з інвалідністю, не перебуває на обліку у лікарів - нарколога, психіатра, не відшкодувала заподіяний збиток, однак зобов`язалась його відшкодувати.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченій покарання, судом було визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують обвинуваченій покарання, суд не встановив.

З огляду на вказане місцевий суд, урахувавши обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дійшов висновку щодо призначення ОСОБА_5 необхідного і достатнього покарання для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів у межах санкції ч. 4 ст. 191 КК.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи рішення місцевого суду за апеляційною скаргою потерпілого, погодився з такими висновками суду першої інстанції.

Зокрема, суд вважав призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 191 КК пропорційним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Також суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що засуджена одна виховує малолітню доньку і в разі реального позбавлення волі, дитина буде позбавлена батьківського піклування, що потягне за собою непоправні наслідки для дитини.

Крім того, зазначив, що доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що відсутність фактичного відшкодування шкоди автоматично виключає можливість визнання щирого каяття, є необґрунтованими, оскільки Закон не ставить визнання щирого каяття у пряму залежність від повного чи часткового відшкодування збитків.

Перевіривши доводи касаційної скарги потерпілого, Верховний Суд вважає в цілому обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій у частині призначеного ОСОБА_5 покарання, виходячи з такого.

Питання про призначення покарання врегульовані розд. ХІ КК.

Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 65 КК передбачено, що суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, питання стосовно призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид та розмір покарання і ухвалити рішення.

Разом з тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к, провадження № 51-2335 км 18).

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавцем визначено, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, що підлягають доказуванню, зокрема тих, які повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Проте в касаційній скарзі, посилаючись на м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання, потерпілий не наводить доводів щодо незаконності висновків судів попередніх інстанцій у частині призначеного покарання саме у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 191 КК (якою передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років), не є найбільш м`яким за видом і розміром, у зв`язку із чим доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

У касаційній скарзі потерпілий також стверджує, що суди попередніх інстанцій безпідставно урахували наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70 кс 19), щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодуванням завданих збитків чи усуненням заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль стосовно цього та осуд своєї поведінки, що насамперед має виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовності нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти відображення в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 288/1158/16-к (провадження № 13-28 кс 19), під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Враховуючи вказану вище практику Верховного Суду, колегія суддів уважає доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Так, апеляційний суд зазначив, що оцінив усю сукупність даних про поведінку засудженої після вчинення кримінального правопорушення, зокрема визнання вини, розкаяння, неодноразово висловлювала жаль з приводу вчиненого, критично оцінювала свої дії та готова нести відповідальність за вчинене, матеріальну шкоду визнала в повному обсязі та має намір компенсувати завдану шкоду в повному обсязі. Взяв до уваги, що в суді апеляційної інстанції надана квитанція про часткове відшкодування шкоди потерпілому в сумі 4000 грн. 

Крім того, зважив і на доводи потерпілого про відсутність активного сприяння розкриттю злочину і вказав, що вони не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_5 добровільно надала органу досудового розслідування відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, не перешкоджала встановленню істини у справі, надала правдиві показання та сприяла збиранню доказів. Саме завдяки її поведінці були уточнені та підтверджені істотні обставини події, що свідчить про наявність активного сприяння розкриттю злочину та дало підстави для врахування цієї обставини як такої, що пом`якшує покарання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК.

Верховний Суд погоджується, що зазначене в цілому не спростовує законності та обґрунтованості судових рішень щодо призначеного ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке, як вказано вище, не є найбільш м`яким за видом та розміром покаранням за санкцією ч. 4 ст. 191 КК та у світлі положень статей 50, 65 КК.

Крім того, колегія суддів підкреслює, що позиція потерпілого хоча і є важливою, однак не є визначальною в ході призначення судом покарання і не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність

Питання про звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розд. ХІІ КК.

Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вказаних вище підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винуватої та обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, у зв`язку із чим вважав за можливе застосувати до неї положення ст. 75 КК.

Переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції погодився з висновками цього суду щодо можливості застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Такі висновки судів попередніх інстанцій, на переконання Верховного Суду, у цілому є належним чином обґрунтованими й умотивованими.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, вказуючи в касаційній скарзі на відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, при цьому посилаючись на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, представник потерпілого не зазначає, яким саме чином згадане перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, адже, як вказано, обставини, передбачені статтями 66, 67 КК (обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання), з огляду на положення п. 3 ч. 1 ст. 65, ст. 75 КК, враховуються виключно під час призначення покарання, а не звільнення від його відбування.

Колегія суддів уважає, що застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням у цьому випадку в цілому відповідає принципам законності та справедливості, а тому, з огляду на наведене вище, звільнення засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК зі встановленням іспитового строку є достатнім і необхідним для її виправлення.

Щодо доводів касаційної скарги, які стосуються вирішення цивільного позову

У касаційній скарзі потерпілий, зокрема, наводить доводи щодо визначення розміру моральної шкоди.

Перевіривши ці доводи, колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.

Згідно із ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Частиною 5 цієї статті передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Статтею 1167 ЦК визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У ході касаційного розгляду колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди, зазначені вимоги закону виконав у повному обсязі.

Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди (50000 грн), керувався фактичними обставиними кримінального провадження, характером, глибиною моральних страждань та переживань потерпілого.

Водночас суд першої інстанції вважав, що заявлена потерпілим сума компенсації моральної шкоди 100000 грн не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості та не буде становити надмірного тягаря для обвинуваченої, з урахуванням її матеріального стану та даних щодо її особи.

Отже, урахувавши ступінь страждань потерпілого та обставини їх заподіяння, суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги останнього про відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду в цій частині, потерпілий подав апеляційну скаргу, у якій наводив доводи щодо заявленого цивільного позову (зокрема, у частині стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди), майже аналогічні доводам його касаційної скарги.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду та вказав, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його безпідставного збагачення.

Отже, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого в цій частині.

На переконання колегії суддів, така позиція судів попередніх інстанцій є обґрунтованою та повною мірою відповідає вимогам ст. 1167 ЦК, а тому доводи касаційної скарги потерпілого в цій частині задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Як передбачено ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи потерпілого, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. 

Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків судів попередніх інстанцій і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги адвоката з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого   ОСОБА_4  на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2025 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 18 червня 2026 року щодо  ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3