ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2026 року | Справа №160/15124/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 року по 01.05.2026 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 за період з 30.08.2019 року по 01.05.2026 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні відповідачем не проведено повного розрахунку з грошового забезпечення (виплати індексації грошового забезпечення). На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25, яке набрала законної сили 21.02.2025 року, остаточний розрахунок відповідачем проведено лише 01.05.2026 року. З цих підстав, позивач вважає, що відповідачем в порушення вимог статті 117 КЗпП України та Порядку №44 не виплачено на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, тому така бездіяльність є протиправною.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.06.2026 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.
Відповідач скористався наданим правом та надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому указав про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на їх необгрунтованість. 
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що наказом відповідача від 30.08.2019 р. за №256 позивача звільнено з військової служби з 30.08.2019 року.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25, яке набрала законної сили 21.02.2025 року, задоволено позов позивача та з-поміж іншого:
- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачеві за період з 07 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року включно індексацію грошового забезпечення, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.
Відповідачем, 01.05.2026 року, на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25 виплачено позивачвеві грошові кошти у розмірі 57 274,45 грн.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, звернувся до суду з даним позовом.
При вирішені спору суд, перш за все виходить із того, що описова та мотивувальна частина позовної заяви зводиться виключно до обгрнутування позовних вимог в частині середнього заробітку. У прохальній же частині позивачем також заявлено вимоги щодо нарахування та сплати відповідачем компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку №44, у зв`язку з чим суд надає оцінку саме таким вимогам.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі по тексту - Закон №2011-XII) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44 (у редакції постанови КМУ від 21.08.2019 року №779) затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, який визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
Приписами пунктів 4, 5 Порядку №44 визначено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
З урахуванням наведеного, можна дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України визначено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Тобто, військовослужбовець звільнений з військової служби, має право на виплату грошової компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб з грошового забезпечення, яке підлягало виплаті в період проходження ним військової служби.
Враховуючи, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25 встановлено несвоєчасну виплату відповідачем у повному обсязі грошового забезпечення позивачу, а саме індексації грошового забезпечення, позивач не може бути позбавлений права на компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №825/761/17, від 29.07.2020 року у справі №814/142/17 та від 08.02.2023 року у справі №420/9834/22.
Не є спірним, що на виконання означеного судового акту позивачеві не проведено спірну компенсацію, у зв`язку з чим, з метою дотримання судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнавши протиправними дії відповідача щодо безпідставного утримання з позивача сум податку на доходи з фізичних осіб з донарахованої на виконання рішення від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25 індексації грошового забезпечення та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача недоотриману на виконання рішення від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25 індексацію грошового забезпечення у розмірі 57 274,45 грн.
Щодо решти позовних вимог суд зазначає про таке.
За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Розбір змісту цієї норми дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується в разі невиплати всіх сум, що належать працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо) та за період з моменту звільнення до їх повної виплати.
Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Так, судом встановлено, що сума індексації грошового забезпечення, яка виплачена позивачеві як заборгованість за виконанням рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25 є лише складовою всіх виплат, що належать йому під час звільнення, оскільки відповідно до встановлених у цій справі позивач також позивається щодо не відшкодування відповідачем компенсації сум ПДФО, яка також входить до складу грошового забезпечення, та яка, враховуючи зазначені висновки Верховного Суду беззаперечно впливає на розмір суми середнього заробітку.
Згідно з позовних вимог у цій частині позивач зазначає, що звертається до суду з вимогами про стягнення на його користь середнього заробітку у зв`язку з виплатою йому відповідачем лише сум заборгованості визначених рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25, а не «всіх сум, що належать йому» від відповідача, у тому числі на виконання означеного судового акту.
У рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено «строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався».
Таким чином, оскільки відповідачем наразі не виконано означене рішення суду в частині позовних вимог щодо виплати компенсації ПДФО, то остаточний розрахунок по належним позивачу при звільненні сумам ще не відбувся.
Аналогічна правова позиція підтримана Третім апеляційним адміністративним судом у постанові від 27.03.2025 року у справі №160/24219/24.
За таких обставин, право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні порушено не було, звернення до суду в цій частині позовних вимог є передчасними та підстави для їх задоволення відсутні.
За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява підлягає частковому задоволенню.
Оскільки позивачем сплачений судовий збір за вимогу середнього заробітку, у задоволенні якої відмовлено, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 при виплаті індексації грошового забезпечення на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 за виплачену на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21.01.2025 року у справі №160/1433/25 індексацію грошового забезпечення.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи. 
Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна