ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року
м. Київ
справа № 991/5528/21
провадження № 51-329 км 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), 

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Вищого антикорупційного суду від 20 березня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 52020000000000147 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бровари Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вищого антикорупційного суду від 20 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з позбавленням права обіймати посади у Службі безпеки України та правоохоронних органах строком на 3 роки та з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
ОСОБА_7 позбавлено спеціального звання «старший лейтенант юстиції».
Зараховано у строк відбуття основного покарання строк попереднього ув`язнення з 03 по 04 червня 2021 року та з 10 по 11 червня 2021 року.
Вирішено питання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, цивільного позову, судових витрат та долю речових доказів у справі.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07 листопада 2025 року вирок суду залишено без зміни.
ОСОБА_7 взято під варту в залі суду.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_7 , обіймаючи посаду старшого слідчого в особливо важливих справах 2-го відділення слідчого відділу Управління СБУ в Одеській області, був визначений старшим групи слідчих у кримінальному провадженні, в якому було повідомлено про підозру громадянину США ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України.
За клопотанням слідчого ОСОБА_7 , погодженого із прокурором, підозрюваному було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, накладено арешт на грошові кошти на рахунках, відкритих в ПАТ «Банк Восток» та на майно, у тому числі на паспорт громадянина США.
Дізнавшись під час виконання своїх службових обов`язків, що у підозрюваного на рахунку є грошові кошти, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на одержання неправомірної вигоди в особливо великому розмірі для себе за вчинення в інтересах ОСОБА_8 дій із використанням службового становища.
З цією метою ОСОБА_7 під час проведення слідчих дій у кримінальному провадженні в жовтні-листопаді 2018 року, у своєму службовому кабінеті висловив ОСОБА_8 прохання про необхідність передачі неправомірної вигоди в сумі 60 000 доларів США, за що ОСОБА_7 , з використанням наданих службових повноважень слідчого, у випадку подання в інтересах ОСОБА_8 клопотання про зміну запобіжного заходу, не буде надавати прокурору та суду документів, які би обґрунтовували необхідність подальшого тримання під вартою, а також забезпечить незастосування такого запобіжного заходу в подальшому та буде здійснювати розслідування кримінального провадження у такий спосіб, що дасть змогу підозрюваному уникнути покарання у виді позбавлення волі, а також забезпечить зняття арешту з банківських рахунків та повернення паспорту громадянина США.
ОСОБА_8 , розуміючи, що сприяння слідчого надасть йому можливість скористатися правом на зміну запобіжного заходу і розблокування коштів, надав згоду на прохання про передачу у якості неправомірної вигоди грошових коштів, які знаходяться на заблокованих банківських рахунках.
Після цього у період часу з 13 листопада по 10 грудня 2018 року ОСОБА_7 склав 7 запитів до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на вивезення підозрюваного ОСОБА_8 до свого службового кабінету з метою здійснення останнім розблокування банківського рахунку та перерахування коштів у якості неправомірної вигоди. При цьому ОСОБА_7 надав ОСОБА_8 ноутбук, термінал мобільного зв`язку, з допомогою яких останній розблокував свій банківський рахунок, відкритий у фінансовій установі США - «CitiBank».
Встановивши наявність на банківському рахунку коштів у сумі більш ніж 90 000 доларів США, ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, висунув ОСОБА_8 прохання передати йому неправомірну вигоду в сумі 80 000 доларів США, на що той вимушено погодився.
07 та 10 грудня 2018 року у своєму службовому кабінеті ОСОБА_7 надав ОСОБА_8 ноутбук та мобільний телефон, з допомогою яких останній переказав кошти на банківські картки чотирьох знайомих ОСОБА_7 по 20 000 доларів США на кожну картку. Зазначені кошти були зняті цими громадянами 12 та 13 грудня 2018 року.
14 грудня 2018 року ОСОБА_7 прибув до м. Бровари Київської області, де отримав ці кошти в якості неправомірної вигоди.
Після чого слідчим суддею було задоволено клопотання сторони захисту та змінено запобіжних захід ОСОБА_8 на домашній арешт.
У подальшому 05 лютого 2019 року ОСОБА_7 , використовуючи своє службове становище, склав протокол огляду відомостей, які надійшли з ПАТ «Банк Восток» про відсутність даних, які мають відношення до розслідування кримінального провадження, при цьому залишок коштів на рахунку ОСОБА_8 складав 25 523 доларів США, які, у випадку його засудження за ч. 3 ст. 305 КК України, мали бути предметом конфіскації.
Вказаний протокол був наданий слідчому судді і на його підставі ухвалою від 06 березня 2019 року був скасований арешт цих грошових коштів.
27 лютого 2019 року слідчий ОСОБА_7 вручив ОСОБА_8 повідомлення про зміну підозри, а 07 березня 2019 року склав та погодив із прокурором клопотання про арешт майна та зупинення видаткових операцій по поточним рахункам ОСОБА_8 в ПАТ «Банк Восток». Проте, на виконання раніше досягнутої домовленості, це клопотання ОСОБА_7 до слідчого судді не спрямував, залишивши його в матеріалах справи.
Після цього ОСОБА_7 , з використанням службового становища, передав ОСОБА_8 його паспорт громадянина США, який знаходився в матеріалах кримінального провадження та був арештований на підставі ухвали слідчого судді.
14 березня 2019 року ОСОБА_8 , використовуючи цей паспорт, зняв готівку зі свого банківського рахунку, після чого повернув паспорт ОСОБА_7 .
Таким чином, ОСОБА_7 отримав неправомірну вигоду за вчинення дій з використанням наданого йому службового становища в розмірі 80 000 доларів США, що на курсом НБУ становило 2 228 152 грн 60 коп., що є особливо великим розміром.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_7 не мав повноважень на зміну підозрюваному запобіжного заходу та скасування арешту грошових коштів, а отже фактично не міг вчинити дії, які йому інкриміновано. Стверджує, що висновки судів про винуватість його підзахисного ґрунтуються на припущеннях.
Захисник вважає недоведеним факт отримання грошей засудженим, адже гроші перераховувалися на рахунки інших осіб, крім того, експертизою телекомунікаційних систем не доведено, що засуджений в описані у вироку дати зустрічався з цими особами для отримання грошей. Тому вважає, що відсутня об`єктивна сторона інкримінованого кримінального правопорушення.
Захисник звертає увагу на відсутність відомостей про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_8 за пропозицію чи обіцянки неправомірної вигоди службовій особі, а також не розглядалась причетність до вчиненого прокурора та суддів, що скаржник вважає свідченням однобічності досудового розслідування.
Також захисник у касаційній скарзі посилається на те, що судами не розглядалося питання помилкової кваліфікації дій засудженого за ст. 368 КК України та можливої перекваліфікації на ч. 5 ст. 190 КК України, застосування якої давало би можливість звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та відсутність складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, а тому ухвала цього суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу надійшло заперечення від прокурора, який вважає наведені у скарзі доводи такими, що не відповідають встановленим судом матеріалам справи і є власною інтерпретацією стороною захисту фактичних обставин справи.

Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу та просили скасувати судові рішення з мотивів, наведених у скарзі, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412−414 цього Кодексу. 

Мотиви суду

У касаційній скарзі захисник вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, висловлює незгоду з оцінкою доказів, наданою судами, та надає їм власну оцінку. Ці доводи переважно зводяться до висловлення стороною захисту власної версії подій, іншого трактування окремих доказів, ніж це зроблено судом, та фактично містять побажання щодо переоцінки доказів, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції. Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази та вирішувати питання про їх достовірність. При перевірці доводів, наведених у скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

У цьому провадженні суди ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Під час перегляду оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про винуватість засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку фактичних обставин. 

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, оцінив докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. 

Так, суд встановив, що ОСОБА_7 обіймав посаду старшого слідчого в особливо важливих справах 2 відділення слідчого відділу Управління СБУ в Одеській області, тобто був службовою особою, яка займає відповідальне становище.

У ході розслідування кримінального провадження № 22017160000000235 ОСОБА_7 у межах своїх повноважень 28 вересня 2018 року повідомив громадянина США ОСОБА_8 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2018 року за клопотанням слідчого ОСОБА_7 до цього підозрюваного застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави. А також за клопотанням ОСОБА_7 слідчим суддею був накладений арешт на грошові кошти ОСОБА_8 , які знаходилися на рахунках в ПАТ «Банк Восток». Крім того, під час виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_7 стало відомо про наявність у ОСОБА_8 грошових коштів, розміщених у «СітіБанк» в розмірі понад 90 000 доларів США.

Суди установили, що під час проведення слідчих дій у кримінальному провадженні ОСОБА_7 неодноразово здійснював виклики ОСОБА_8 із СІЗО до свого службового кабінету, однак за наслідками таких викликів був складений лише один процесуальний документ - протокол допиту підозрюваного. Також суди встановили, що інформація у протоколі допиту ОСОБА_8 від 07 грудня 2018 року про присутність захисника та перекладача не відповідає даним із Журналу реєстрації відвідувачів УСБУ в Одеській області, де вказані особи зареєстровані не були.

З наданих органом досудового розслідування і досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що ОСОБА_8 перебував у приміщенні УСБУ у слідчого ОСОБА_7 07 та 10 грудня 2018 року. І саме в цей період ОСОБА_8 , перебуваючи в робочому кабінеті слідчого, за допомогою мобільного телефону, наданого ОСОБА_7 , зі свого банківського рахунку в «СітіБанк» перерахував грошові кошти по 20 000 доларів США на банківські картки осіб, які є знайомими ОСОБА_7 . Зазначені кошти 12 та 13 грудня 2018 року ці особи зняли з рахунків готівкою.

Перебуваючи у відпустці для участі в сесії, у період з 10 по 22 грудня 2018 року, ОСОБА_7 прибув до м. Бровари Київської області, де проживали вказані особи, з метою отримання зазначених коштів готівкою. Цей висновок суди зробили на підставі аналізу доказів, зокрема, протоколу огляду від 18 серпня 2020 року з`єднань абонентського номеру мобільного телефону ОСОБА_7 з номерами телефонів вказаних у протоколі осіб. Зокрема, суди встановили, що термінал зв`язку ОСОБА_7 знаходився в зоні дії базової станції у м. Бровари та м. Києві разом із терміналом зв`язку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кілька разів протягом досліджуваного періоду, а також були зафіксовані з`єднання між їх абонентськими номерами 12 та 13 грудня 2018 року.

З аналізу цих телефонних з`єднань та факту перебування обвинуваченого поруч із особами, які одночасно відкрили банківські рахунки для валютних операцій, на які 07 та 10 грудня 2018 року від ОСОБА_8 надійшли грошові кошти на загальну суму 80 000 доларів США, що були зняті фактично одразу після їх зарахування, а також факт перебування у цей час ОСОБА_7 у м. Бровари (де проживають вказані особи) суд першої інстанції зробив переконливий висновок про те, що всі ці активні дії у своїй сукупності свідчать про спрямованість умислу обвинуваченого на отримання неправомірної вигоди у сумі 80 000 доларів США з метою вчинення дій в інтересах ОСОБА_8 .

Суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано послались на усі досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку і встановили, що такий алгоритм дій цілком узгоджується із злочинною метою обвинуваченого та підтверджується наявними матеріалами кримінального провадження. З такими висновками суд касаційної інстанції погоджується.

У касаційній скарзі захисник стверджує, що у ОСОБА_7 , як слідчого, не було повноважень на зміну запобіжного заходу, скасування арешту майна чи грошових коштів та зняття арешту з рахунків або паспорта, а тому вважає, що в діях засудженого відсутня об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення.

Суд касаційної інстанції у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає за умови, що службова особа одержала її за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або таких, які вона не уповноважена була вчиняти, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Кваліфікація дій особи за ст. 368 КК України не вимагає, щоб службова особа мала повноваження одноособово та остаточно прийняти відповідне процесуальне рішення.

Верховний Суд у постанові від 27 січня 2026 року (справа № 523/18054/15-к) звернув увагу на те, що відповідальність за ст. 368 КК України настає, якщо одержання неправомірної вигоди було зумовлене виконанням чи невиконанням будь-якої дії в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду або третьої особи. З цих положень закону випливає, по-перше, що за неправомірну вигоду службова особа, яка займає відповідальне становище, може як діяти активно, тобто вчинити дії, так і утриматися від їх вчинення - бездіяльність. По-друге, як дія, так і бездіяльність, які зумовлені одержанням неправомірної вигоди, виконуються (не виконуються) в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, або третіх осіб з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Діяння, за яке службова особа одержує неправомірну вигоду, повинне бути зумовлене її службовим становищем і безпосередньо пов`язане зі службовими повноваженнями. Відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає лише за умови, якщо службова особа одержала її за виконання чи невиконання будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Використанням службовою особою свого службового становища є вчинення як дій, які безпосередньо входять до кола її повноважень, так і таких, які вона, хоча й не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу. 

У цьому кримінальному провадженні суди встановили, що ОСОБА_7 отримав неправомірну вигоду за вчинення в інтересах ОСОБА_8 дій, пов`язаних із використанням можливостей, обумовлених посадою: сприяти зміні запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний із перебуванням в СІЗО. Зокрема, суди встановили, що засуджений обіцяв після отримання неправомірної вигоди та подання захисником в інтересах ОСОБА_8 клопотання до слідчого судді про зміну запобіжного заходу він не буде надавати до суду документи, які б свідчили про необхідність подальшого тримання під вартою ОСОБА_8 , що забезпечить незастосування такого запобіжного заходу і в майбутньому. Тобто, ОСОБА_7 обіцяв із використанням свого службового становища утримуватися від вчинення дій (подання до суду документів), які би могли мати своїм наслідком відмову слідчого судді у задоволенні клопотання про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу на більш м`який.

Враховуючи наведене, посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 не був уповноважений приймати рішення про застосування запобіжного заходу не спростовує наявності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Захисник зазначає, що одержання засудженим неправомірної вигоди не доведено, оскільки гроші надійшли на рахунки інших осіб, а доказів про передачу цих грошей ОСОБА_7 немає.

Аналогічні доводи висловлювалися стороною захисту під час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій та визнані безпідставними. Суди правильно зазначили, що способи одержання неправомірної вигоди можуть бути різними. Зокрема, може бути безпосереднє надання неправомірної вигоди службовій особі, її близьким родичам чи членам сім`ї, передача через посередника чи третіх осіб. А може бути у завуальованій формі, коли факт одержання неправомірної вигоди маскується під зовні законну операцію: укладення законної угоди, нарахування й виплата заробітної плати чи премії, оплата послуг, консультації, експертизи.

Аналізом послідовних фактичних обставин було встановлено, що кошти в сумі 80 000 доларів США вибули з банківського рахунку ОСОБА_8 на чотири рахунки фізичних осіб, вказаних засудженим, три з яких були відкриті в один день та в одному відділенні банку, і в подальшому були зняті власниками цих рахунків у готівковій формі. Наступним етапом судами встановлено прибуття ОСОБА_7 до місця проживання вказаних осіб, що підтверджується фактом перебування засудженого в межах дії одної базової станції зв`язку із цими особами. 

Крім того, суди встановили, що між засудженим та цими особами були певні відносини. Зокрема, ОСОБА_11 навчався разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_10 був із ним знайомий ще зі студентських років, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 підтримують із засудженим дружні стосунки тривалий час. Враховуючи сукупність встановлених обставин, суди зробили висновок про доведеність одержання засудженим неправомірної вигоди на вказану суму.

Такий висновок узгоджується позицією касаційного суду (справа № 523/18054/15-к), де ВС погодився із тим, що одержання неправомірної вигоди передбачає будь-який спосіб прийняття неправомірної вигоди суб`єктом кримінального правопорушення і та обставина, що винна особа не отримала особисто в руки від свідка передану йому неправомірну вигоду не впливає на правильність кваліфікації його дій.

Твердження у касаційній скарзі про те, що експертизою телекомунікаційних систем не доведено, що засуджений в описані у вироку дати зустрічався з цими особами для отримання грошей також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

У вказаній експертизі надано відповіді на питання щодо перебування терміналу зв`язку абонентського номера ОСОБА_7 у період з 01 липня 2018 року по 31 березня 2019 року в зоні дії базових станцій за адресами, розташованими у м. Києві, Київській та Одеській областях, а також щодо перебування за однією адресою абонентських номерів, що належали засудженому, ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . Висновки цієї експертизи не містять категоричних відповідей на поставлені перед експертом питання і не спростовують факт одночасного знаходження у певний час в одному і тому ж місці абонентських номерів вказаних осіб. При цьому експерт зазначив про неможливість підтвердити або спростувати ті обставини, про встановлення яких ставилося питання при ініціюванні проведення експертизи стороною захисту. 

Тому суд обґрунтовано зазначив, що цією експертизою не спростовано встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому протиправного діяння.

Інші доводи касаційної скарги захисника, які стосуються незгоди сторони захисту зі встановленими судом фактичними обставинами справи відповідно до ст. 433 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Суд першої інстанції оцінив усі надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов переконливого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого «поза розумним сумнівом», оскільки вони прямо та непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Доводи касаційної скарги про відсутність у матеріалах провадження відомостей про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_8 , прокурора або суддів не стосуються предмета доказування у цьому кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. А тому питання притягнення до відповідальності інших осіб не є предметом цього кримінального провадження. 

Захисник також посилається на те, що судами не розглядалося питання можливої перекваліфікації дій засудженого на ч. 5 ст. 190 КК України.

За змістом ст. 337 КПК України суд розглядає кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення і може вийти за його межі лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, за наявності до цього підстав. При цьому суд спирається на сукупність досліджених у судовому засіданні доказів, яким він повинен дати оцінку відповідно до положень ст. 94 КПК України.

У цьому кримінальному провадженні суд встановив фактичні обставини скоєного, оцінив надані сторонами докази та дійшов висновку, що сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів підтверджується вчинення ОСОБА_7 протиправних дій, які органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 368 КК України, оскільки вони містять всі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, у суду не виникло зобов`язання штучно відшукувати іншу кваліфікацію дій винного, як про це пише захисник.

Слід звернути увагу на те, що ст. 368 КК України не вимагає, щоб службова особа гарантувала конкретний результат у майбутньому, після отримання неправомірної вигоди. Кримінально-правове значення має обумовленість вигоди вчиненням чи невчиненням у майбутньому дій в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, з використанням службового становища. Значення для кваліфікації дій особи мають такі обставини: 1) прохання або отримання службовою особою неправомірної вигоди; 2) обумовленість вчиненням чи невчиненням дій в інтересах особи; 3) ці дії (бездіяльність) мають бути з використанням службового становища. Тобто, має бути встановлений зв`язок з повноваженнями або службовим становищем особи, а не з кінцевим результатом, який прагне досягнути особа, що надає неправомірну вигоду.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження суд правильно встановив, що у діях ОСОБА_7 наявні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України та є обґрунтованим. Крім того, суд апеляційної інстанції досліджував питання правильності кваліфікації дій засудженого та зазначив, що вона відповідає встановленим судом фактичним обставинам.

Призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог ст. 404 КПК України розглянув апеляційні скарги сторони захисту, дав в ухвалі відповідно до вимог ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на усі доводи, наведені в цих скаргах, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без зміни, з чим погоджується суд касаційної інстанції. 

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Вищого антикорупційного суду від 20 березня 2024 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_3