ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року   Справа № 918/534/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Кульчій І.М. ,  суддя Хабарова М.В. 
секретар судового засідання Кульчин Д.А.

представники учасників справи:
позивача: Катрук Є.А.,
відповідача: Тарновецький П.Я.,

розглянувши апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 09.06.2026 року (повна ухвала складена 15.06.2026 року) у справі № 918/534/26 (суддя Пашкевич І.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич»
про стягнення 2762291,80 грн

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09.06.2026 у справі №918/534/26 закрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич» про стягнення 2762291,80 грн. Суд першої інстанції повернув Товариству з обмеженою відповідальністю «Христина» з Державного бюджету України 33147,51 грн. судового збору, сплаченого згідно з платіжною інструкцією №19564 від 22.04.2026.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Христина» подало скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 09.06.2026 у справі №918/534/26 та направити справу для продовження розгляду.
Обґрунтовуючи скаргу позивач зазначає, суд першої інстанції суд безпідставно не врахував, що позовні вимоги у справі №918/534/26 не є тотожними вимогам, які були предметом розгляду у справі №918/1194/25. Такий висновок не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом неправильно визначено предмет та підстави заявленого позову, а також помилково ототожнено різні за своєю правовою природою способи захисту порушеного права.
Заявлені позовні вимоги про стягнення пені та 10% річних охоплюють інший період, ніж ті, що були предметом спору у справі №918/1194/25. Крім того, нарахування 3% річних та інфляційних втрат є окремими самостійними позовними вимогами, які належать до спеціальних заходів відповідальності та є способом захисту майнового права, який виступає окремим елементом компенсації за порушення грошового зобов`язання.
Апелянт наголошує, що вимоги про стягнення основної заборгованості та вимоги про стягнення 3 % річних і інфляційних втрат мають різні підстави виникнення та різний предмет правового регулювання.
Позивач також вважає, помилковим посилання суду першої інстанції на можливість повторно довести порушення відповідачем умов договору. Такий висновок є припущенням, який не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки позов ґрунтується на вимогах про застосування інших передбачених законом наслідків прострочення.
Скаржник також звертає увагу, що наявність ухваленого судового рішення щодо основного боргу не позбавляє кредитора права на судовий захист щодо нових вимог. Суд першої інстанції передчасно закрив провадження, неправильно застосувавши норми процесуального права.
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Кульчій І.М., суддя Хабарова М.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30.06.2026 року відкрито апеляційне провадження у справі №918/534/26. Розгляд справи призначено на 13.07.2026 року.
Ухвалою від 09.07.2026 року задоволено заяву ТОВ «Христина» про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
06.07.2026 року надійшов відзив ТОВ «Терлич», у якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Відповідач звертає увагу, що ТОВ «Христина» не оспорює тотожність предмету та підстав позову у справі №918/1194/25 та у даній справі, що стосується стягнення заборгованості у сумі 2422637,90 грн.
Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.
Суд першої інстанції правомірно, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, закрив провадження і щодо вимог про стягнення додаткових зобов`язань як таких, що поділяють долю основного зобов`язання.
Крім того, у разі вирішення спору по суті розгляд позовних вимог в частині нарахувань пені, 10% річних, 3% річних та інфляційних втрат порушить принцип правової визначеності, оскільки буде поставлено під сумнів і здійснено перегляд рішення Господарського суду Рівненської області від 25.02.2026 року у справі №918/1194/25 у спосіб, який не передбачений ГПК України.
Відповідач також звертає увагу суду, що посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі №657/1024/16-ц та постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.10.2018 року у справі №922/4099/17 є нерелевантними.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 13.07.2026 року представник позивача підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким справу №918/534/26 передати для продовження розгляду спору. Представник відповідача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив суд відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як стверджено матеріалами справи, 22.04.2026 року до Господарського суду Рівненської області через підсистему Електронний суд ЄСІТС надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терлич» про стягнення 2762291,80 грн, з яких: основний борг 2422637,90 грн, пеня - 267485,77 грн., 10% річних - 86285,73 грн., 3% річних - 25885,72 грн., інфляційні втрати 46282,41 грн за порушення виконання зобов`язань за Договір поставки №194 від 24.05.2013 року.
Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.04.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №918/534/26. Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
25.05.2026 року до Господарського суду Рівненської області від ТОВ «Терлич» надійшло клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення 2477064,29 грн.
Заява про закриття провадження обґрунтована тим, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.02.2026 року у справі №918/1194/25, яке набрало законної сили 25.03.2026 року та не було оскаржене, вже вирішено спір на суму 2477064,29 грн між тими самими сторонами - ТОВ «Христина» та ТОВ «Терлич» щодо стягнення заборгованості, пені та 10% річних у зв`язку із неналежним виконанням умов Договору поставки №194 від 24.05.2013 року. За результатами розгляду спору у справі №918/1194/25, рішенням суду від 25.02.2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Відповідач звертає увагу, що предметом позову у даній справі №918/534/26 є стягнення з ТОВ «Терлич» на користь ТОВ «Христина» 2762291,80 грн з яких: основна заборгованість у сумі 2422637,90 грн; пеня у сумі 267485,77 грн; 10% річних від простроченої суми у сумі 8285,73 грн; 3% річних за порушення грошових зобов`язань у сумі 25885,72 грн; інфляційні втрати у сумі 46282,41 грн. Підставами позову у справі №918/534/26 є:
1. Щодо стягнення заборгованості у сумі 2422637,90 грн - порушення умов договору поставки № 194 від 24.05.2013 року з оплати поставленого товару;
2. Щодо стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла під час такого прострочення від простроченої суми за кожен день прострочення платежу у сумі 267485,77 грн. - пункт 5.3. договору поставки №194 від 24.05.2013 року за період з 14.12.2025 року по 22.04.2026 року;
3. Щодо стягнення 10% річних від простроченої суми у сумі 86285,73 грн. - пункт 5.3. договору поставки №194 від 24.05.2013 року за період з 14.12.2025 року по 22.04.2026 року;
4. Щодо стягнення 3% річних у сумі 25885,72 грн та інфляційних втрат у сумі 46282,41 грн за порушення грошових зобов`язань - ст.625 ЦК України за період з 14.12.2025 року по 22.04.2026 року.
При цьому 23.12.2025 року ТОВ «Христина» вже зверталося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ТОВ «Терлич» про стягнення 2477064,29 грн, за результатом якої Господарським судом Рівненської області було відкрито провадження у справі №918/1194/25. Предметом позову у справі №918/1194/25 було стягнення з ТОВ «Терлич» на користь ТОВ «Христина» 2477064,29 грн, з яких: основна заборгованість - 2422637,90 грн; пеня - 41151,66 грн; 10% річних від простроченої суми - 13274,73 грн. Підставами позову у справі №918/1194/25 були:
1. Щодо стягнення заборгованості у сумі 2422637,90 грн - порушення умов договору поставки №194 від 24.05.2013 року з оплати поставленого товару;
2. Щодо стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла під час такого прострочення від простроченої суми за кожен день прострочення платежу у сумі 267485,77 грн - п.5.3. договору поставки №194 від 24.05.2013 року за період з 30.11.2025 року по 19.12.2025 року;
3. Щодо стягнення 10% річних від простроченої суми у сумі 86285,73 грн. - п.5.3. договору поставки №194 від 24.05.2013 року за період з 30.11.2025 року по 19.12.2025 року.
У справі №918/1194/25 та у даній справі №918/534/26 повністю збігаються предмет позову щодо стягнення основної заборгованості у сумі 2422637,90 грн, стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час такого прострочення від простроченої суми за кожен день прострочення платежу та стягнення 10% річних від простроченої суми. У справі №918/1194/25 та у даній справі №918/534/26 повністю збігаються підстави позову в частині стягнення заборгованості у сумі 2422637,90 грн, а саме - порушення умов договору поставки щодо оплати поставленого товару та підстави позову в частині стягнення пені і стягнення 10% річних від простроченої суми, а саме - п.5.3. договору поставки №194 від 24.05.2013 року за період з 14.12.2025 року по 19.12.2025 року.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.42, 75, 231 ГПК України, ТОВ «Терлич» просило закрити провадження у справі №918/534/26 за позовом ТОВ «Христина» до ТОВ «Терлич» про стягнення 2762291,80 грн в частині 2477064,29 грн, з яких стягнення основного боргу - 2422637,90 грн, стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла під час такого прострочення від простроченої суми за кожен день прострочення платежу і стягнення 10% річних від простроченої суми нараховані за період з 14.12.2025року по 19.12.2025 року.
01.06.2026 року до Господарського суду Рівненської області від ТОВ «Христина» надійшли заперечення на клопотання позивача про закриття провадження у справі в частині. До заперечень на виконання вимог ухвали від 26.05.2026 долучено заяву свідка ОСОБА_1 , котрий є директором ТОВ «Христина», підпис якого засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу.
У своїх запереченнях позивач ТОВ «Христина» посилається на відсутність передбачених п.3 ч.1 ст.231 ГПК України підстав для закриття провадження у даній справі. Наголошує, що для застосування п.2 ч.1 ст.175 ГПК України, а відтак і закриття провадження у справі в частині, необхідною є сукупна наявність тотожності сторін, предмета та підстав позову, що підтверджується практикою Верховного Суду, зокрема у постановах від 19.05.2020 року у справі №910/6569/19 та від 17.08.2021 року у справі №924/1708/14 (924/1024/20). Позивач визнає тотожність суб`єктного складу сторін у справах №918/1194/25 та №918/534/26, однак заперечує тотожність предмета та підстав позову, вказуючи, що у даній справі заявлено інший обсяг майнових вимог, зокрема іншу ціну позову, а також інший розрахунковий період нарахування санкцій та процентів. Позивач також посилається на відмінність фактичних обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, зокрема щодо здійснення поставок, їх прийняття, оплати товару, податкового обліку та наявності/відсутності первинних документів, зазначаючи, що у попередній справі ці обставини не були повно та належно досліджені.
Крім того, позивач зазначає, що у справі №918/1194/25 суд дійшов висновку про недоведеність факту поставки товару через відсутність первинних документів, однак ці документи, існують, долучені до матеріалів справи №918/534/26 і не були своєчасно подані у справу №918/1194/25 з об`єктивних причин, що, на переконання позивача, свідчить про іншу доказову базу та інші підстави позову.
Позивач акцентує увагу, що збільшення грошового виразу вимог і уточнення періодів нарахування санкцій не є тотожною вимогою у розумінні процесуального закону. Додаткові докази та обставини, подані у справі №918/534/26, формують самостійні підстави для позову, що виключає тотожність із попередньо розглянутою справою №918/1194/25.
Як вже зазначалось вище, ухвалою від 09.06.2026 у справі №918/534/26 Господарський суд Рівненської області закрив провадження за позовом ТОВ «Христина» до ТОВ «Терлич» про стягнення 2762291,80 грн.
Ухвала вмотивована тим, що повторне звернення позивача з тотожними вимогами у справі №918/534/26 є недопустимим, оскільки суперечить принципу res judicata та порушить принцип правової визначеності. Нарахування пені, 10% річних, 3% річних та інфляційних втрат не змінюють правової природи спору, не утворює нового самостійного предмета позову та поділяє долю основного зобов`язання. Ініціювання нового провадження фактично спрямоване на повторне намагання довести порушення та здійснення перегляду рішення від 25.02.2026 року у справі №918/1194/25 у спосіб, який не передбачений ГПК України, що повністю заперечує принцип остаточності судового рішення.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина 1 статті 326 ГПК України).
Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.
Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.10.2018 року у справі №638/643/17, від 18.04.2019 року у справі №808/2291/16, від 21.11.2019 року у справі №344/8720/16-а, від 29.11.2019 року у справі №805/5043/15-а, від 20.02.2020 року у справі №15/6834/15 та від 18.02.2022 року у справі №520/3601/19.
Колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду зауважує, що перелік підстав закриття провадження у справі визначений у статті 231 ГПК України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини 1 статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною 2 статті 175 цього Кодексу.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України).
Отже, однією з цілей застосування цих норм процесуального права законодавець визначив, зокрема уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності.
Передумовою для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 175 ГПК України, та, як наслідок, застосування пункту 3 частини 1 статті 231 ГПК України, є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами.
При цьому, для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою.
Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві викладає предмет і підставу позову.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду із вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів, які характеризують суть конкретного позову, його зміст та правову природу, а саме: предмета і підстави позову.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави.
Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.
Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.
Чинні процесуальні норми не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет у разі зазначення ним інших підстав позову та надання інших доказів, якими він обґрунтовує ці підстави.
Аналогічна правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 24.02.2021 року у справі №910/15598/19 (910/8017/20), від 18.03.2021 року у справі №909/783/20, від 16.11.2021 року у справі №910/694/21. 
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі №170/499/23, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. 
Як встановлено судом першої інстанції та стверджується матеріалами справи, ТОВ «Христина» уже зверталося до Господарського суду Рівненської області у справі №918/1194/25 з позовною заявою до ТОВ «Терлич» про стягнення 2477064,29 грн, з яких: 2422637,90 грн заборгованості за поставлений товар, 41151,66 грн пені та 13274,73 грн 10 % річних.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.02.2026 року у справі №918/1194/25 у задоволенні позову відмовлено. Рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку та набрало законної сили 25.03.2026 року.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що вказаним рішенням розглянуто спірні правовідносини щодо наявності/відсутності заборгованості боржника за правочином, яким позивач обґрунтовує свої вимоги у даній справі.
Згідно з правилами статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У матеріалах даної справи №918/534/26 міститься копія позовної заяви ТОВ «Христина», подана у справі №918/1194/25.
З позовної заяви ТОВ «Христина» та рішення Господарського суду Рівненської області від 25.02.2026 року у справі № 918/1194/25 вбачається, що між тими самими сторонами - ТОВ «Христина» (позивач) та ТОВ «Терлич» (відповідач) вже існував спір щодо стягнення заборгованості, котра виникла з одного й того самого правочину - Договору поставки №194 від 24.05.2013 року.
При цьому предмет позову у справі №918/1194/25 у частині стягнення основного боргу 2422637,90 грн є тотожним предмету позову у даній справі №918/534/26, та спрямований на захист одного й того ж самого порушеного права позивача шляхом стягнення заборгованості за одним і тим самим зобов`язанням по Договору поставки №194 від 24.05.2013 року.
У справі №918/1194/25 та у даній справі №918/534/26, правовою підставою заявлення позовної вимоги про стягнення такої заборгованості позивач визначив невиконання відповідачем обов`язку щодо своєчасної та у встановленому розмірі оплати за кожну поставлену партію товару, та обґрунтував такі вимоги тими ж самими умовами Договору та тими ж нормами законодавства.
За результатами вирішення спору у справі №918/1194/25 судом встановлено існування між сторонами договірних відносин, обумовлених Договором поставки №194 від 24.05.2013 року. Однак, жодних товаро-розпорядчих документів (видаткових накладних, тощо), які б були належним доказом та підтверджували факт поставки відповідачу товару у порядку, визначеному п.3.8 Договору суду не подано, що робить неможливим встановити факт поставки товару відповідачу, його кількість та вартість. За таких обставин, позовні вимоги про стягнення 2422637,90 грн заборгованості за поставлений згідно Договору товар, судом визнаються необґрунтованими, а відтак у задоволенні позовних вимог ТОВ «Христина» до ТОВ «Терлич» про стягнення 2422637,90 грн заборгованості суд відмовив. Крім того, за відсутності доказів отримання товару та порушення ТОВ «Терлич» умов договору щодо оплати його вартості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача господарських санкцій, обумовлених п.5.3. Договору поставки №194 від 24.05.2013 року, а тому, позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Терлич» 41151,66 грн пені за період із 30.11.2025 року по 19.12.2025 року та 13274,73 грн 10 % річних за період із 30.11.2025 року по 19.12.2025 року також не підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги у справі №918/1194/25 та у справі №918/534/26 обґрунтовані одними і тими ж підставами - невиконанням ТОВ «Терлич» зобов`язань по Договору поставки №194 від 24.05.2013 року у частині стягнення основного боргу 2422637,90 грн.
Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду доповнення позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та/або зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не вважається зміною підстав позову. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 24.02.2021 у справі № 910/15598/19, від 18.03.2021 у справі № 909/783/20, від 03.02.2026 у справі № 916/1779/25.
Суд дійшов висновку, що доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Христина» про відмінність доказової бази та уточнення розрахункових періодів у справі № 918/534/26 не спростовують встановленої судом тотожності предмета та підстав позову, оскільки зміна або доповнення доказів, якими обґрунтовуються вимоги, а також уточнення розрахунку заявлених сум не змінює самих підстав позову, якщо спір виникає з тих самих юридичних фактів (порушення одного й того самого договору поставки щодо оплати поставленого товару).
Суд критично оцінює посилання позивача на неможливість встановлення тотожності підстав позову у справі №918/534/26 у зв`язку з нібито різним обсягом досліджених доказів у справі №918/1194/25, оскільки предметом встановлення у цій справі є не оцінка повноти дослідження доказів у попередньому судовому рішенні, а виключно встановлення тотожності спору у розумінні пункту 2 частини першої статті 175 ГПК України.
Вирішальним для застосування п.2 ч.1 ст.175 ГПК України є встановлення саме юридичної тотожності спору, яка визначається сукупністю трьох елементів: сторін, предмета та підстав позову, а не формальною відмінністю окремих розрахункових показників, періодів нарахування чи доказів, поданих на підтвердження заявлених вимог.
При цьому рішенням Господарського суду Рівненської області від 25.02.2026 року у справі №918/1194/25, яке набрало законної сили, встановлено відсутність правових підстав для задоволення вимог про стягнення основної заборгованості, оскільки позивачем не доведено факту поставки товару та, відповідно, виникнення у відповідача грошового зобов`язання щодо його оплати.
Позивач не був позбавлений можливості оскаржити рішення суду у справі №918/1194/25 в повному обсязі, що забезпечило б можливість надання апеляційним судом оцінки спірним правовідносинам у повному обсязі. Тому негативні наслідки невчинення таких процесуальних дій покладаються саме на позивача.
Водночас суд враховує, що заявлені у даній справі №918/534/26 вимоги в частині нарахувань за інший період (зокрема після 19.12.2025 року), а саме вимоги про стягнення пені, 10% річних, нарахованих за період прострочення після дати, охопленої попереднім судовим розглядом у справі №918/1194/25, а також позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не були предметом дослідження та вирішення у справі №918/1194/25. При цьому суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення пені, 10% річних, 3% річних та інфляційних втрат є похідними від невиконання основного зобов`язання, тобто від зобов`язання про сплату основного боргу. Відсутність встановленого судом факту наявності основного грошового зобов`язання виключає можливість самостійного існування похідних вимог про стягнення пені, процентів та інших нарахувань, заявлених у зв`язку з простроченням виконання недоведеного зобов`язання.
Таким чином, колегія судів підкреслює, що хоча заявлені у цій справі №918/534/26 нарахування про стягнення пені, 10% річних охоплюють інший часовий період, аніж у справі №918/1194/25, а також хоча 3% річних та інфляційних втрат не було заявлено у справі №918/1194/25 взагалі, - вказані позовні вимоги не змінюють правової природи спору та не створюють нового самостійного предмета позову у відриві від основного зобов`язання, щодо якого вже було ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили.
Наявність нової частини вимог не відновлює право на повторний розгляд старих вимог, які вже були остаточно вирішені судом.
Рішення Господарського суду Рівненської області від 25.02.2026 року у справі №918/1194/25 набрало законної сили 25.03.2026, не було оскаржене в апеляційному порядку та є обов`язковим до виконання на всій території України відповідно до статті 129-1 Конституції України та статті 13 ГПК України.
Вказані висновки узгоджуються із принципом остаточності судового рішення (res judicata), відображеним зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ТОВ «БУШБМ-ПЛЮС» проти України» (Заява №20880/07) від 06.06.2019 року. У цій ЄСПЛ застосував стандарт захисту принципу res judicata (остаточності судового рішення) і заборони його «обходу» через нові процесуальні конструкції. ЄСПЛ встановив, що держава порушила ст.6 §1 Конвенції та ст.1 Першого протоколу, оскільки остаточне судове рішення, яким заявника визнано власником майна, було де-факто знищене наступним провадженням; у новій справі держава, діючи через інші свої органи/підприємства, ініціювала повторний розгляд того самого спору; національні суди допустили перегляд по суті вже остаточно вирішеного спору, що зруйнувало принцип правової визначеності.
Відтак, нівелювання остаточного судового рішення через нове провадження є несумісним із принципом верховенства права, незалежно від формальних процесуальних аргументів сторін.
Res judicata (лат.) - правова доктрина, що походить із римського права і означає остаточність рішення суду, яке набрало законної сили. «Res judicata» (вирішена справа), це скорочення від фрази «res judicata pro veritate habetur!» (лат. - судове рішення визнається за істину), що означає незмінність рішення і передусім необхідність безпосереднього забезпечення його виконання. Значення «res judicata», полягає в тому, що сторона, яка при завершенні судового провадження отримала належне й остаточне рішення, не може ініціювати інше провадження щодо того самого спору за тим самим правопорушенням. Таким чином res judicata попереджає пролонгування судового провадження.
Проте, в даному випадку даний позов ТОВ «Христина» поданий з метою домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення щодо спірних правовідносин, які вже були вирішені.
Натомість повторне звернення позивача до суду з вимогами, які вже були предметом судового розгляду у справі №918/1194/25 між тими самими сторонами, з тих самих підстав та щодо того самого предмета, є недопустимим, оскільки суперечить принципу res judicata та підриває принцип правової визначеності як складову верховенства права.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за таких обставин повторний розгляд позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 2422637,90 грн та нарахованих на нього пені, 10% річних, 3% річних та інфляційних втрат суперечив би принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права, та фактично означав би перегляд спору, вже вирішеного судом, у межах нового провадження, що прямо заборонено процесуальним законом.
Враховуючи викладені обставини судом першої інстанції правомірно встановлено існування підстав для закриття провадження.
При цьому, будучи позивачем у справі №918/1194/25 та подаючи позов у даній справі №918/534/26, ТОВ «Христина» фактично повторно намагається довести порушення зобов`язань ТОВ «Терлич» по Договору поставки від 24.05.2023 року по оплаті основного боргу на суму 2422637,90 грн.
Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції, яким спростовуються посилання апелянта на різні предмет та підстави спору, оскільки додаткове заявлення до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати, а також визначення інших періодів стягнення пені і 10 % річних - не змінюють їхньої правової природи та фактичної тотожності зі спором, який уже був вирішений судом у справі №918/1194/25. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою. Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі №366/203/21, від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19 та від 02.07.2025 року у справі №903/602/24.
Нарахування 3% річних, інфляційних втрат, пені та 10% річних є лише різними способами грошової відповідальності, що випливають з одного й того самого зобов`язання за договором поставки від 24.05.2023 року та одного й того самого факту прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказані вимоги не утворюють нового предмета спору, а є похідними від уже встановленого судом факту існування основного боргу та правових наслідків його невиконання.
Враховуючи відсутність зобов`язання за основним договором, яке встановлено у судовій справі №918/1194/25, відсутні підстави для розгляду додаткових вимог.
При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на нарахування 3% річних та інфляційних втрат як окремих самостійних позовних вимог. Такі додаткові вимоги можуть бути предметом самостійного позову у разі наявності підстав для їх стягнення, натомість у даному випадку провадження у справі №918/534/26 закрито з підстав наявності судового рішення про відмову у задоволенні тотожного позову, в якому одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тому помилковим є посилання апелянта на необхідність їх розгляду.
Отже, заявлення таких вимог у межах нового провадження фактично спрямоване на повторну судову оцінку тих самих обставин, які вже були предметом оцінки суду та набули властивості остаточності. Такий підхід суперечить принципам обов`язковості судового рішення та недопустимості повторного розгляду спору між тими самими сторонами, з того самого предмета і з тих самих підстав.
За вимогами по основному зобов`язанню закрито провадження у даній справі, тому і додаткові вимоги поділяють його долю.
Однією з цілей застосування п.2 ч.1 ст.175 ГПК України законодавець визначив уникнення можливості формування різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, як і уникнення застосування можливості подачі нового позову з тим же предметом, з тих же підстав та між тими ж сторонами, як засобу, направленого на спробу переглянути висновки судів за результатами розгляду попереднього позову, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності (res judicata). Подібні висновки наведено у постановах Верховного Суду від 17.11.2025 у справі № 922/1483/25, від 28.01.2025 у справі № 924/764/25, від 03.02.2026 у справах № 902/560/20 та № 916/1779/25.
ЄСПЛ у рішенні від 15.07.2010 року у справі «Ющенко та інші проти України» з-поміж іншого зазначив, що нове вирішення тих самих питань, які були вирішені в іншому провадженні у цивільній справі, звело нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом правової визначеності.
Згідно висновків ЄСПЛ, відображених у рішенні від 25.11.2021 року у справі «Центр «Украса» проти України» - наявність судового провадження не повинно нівелювати результати іншого судового провадження та/або позбавляти його остаточне рішення юридичної сили та призводити до порушення принципу юридичної визначеності (п.44). У п.п.37-39 вказаного рішення ЄСПЛ також наголосив, що право на справедливий судовий розгляд за п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод під час його тлумачення у контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності охоплює вимогу про те, що коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинно ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
Правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі №442/3663/20, від 20.11.2024 року у справі №520/9211/17).
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Разом з цим конституційне право на доступ до правосуддя не є безмежним (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі №800/489/17), а принцип «юридичної визначеності», серед іншого, вимагає, щоб у випадку прийняття спеціального закону з певного питання, цей закон не ставився під сумнів, зокрема шляхом його невиконання, а сторони, яких він стосується, мають обґрунтовано очікувати, що він буде застосовуватися - зокрема ст.175 ГПК України.
Враховуючи викладене у сукупності, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі №918/534/26 на підставі п.3 ч.1 ст.231 ГПК України та недопустимістю повторного розгляду спору.
Отже, доводи скаржника є безпідставними, оскільки закриття провадження у справі, у зв`язку з наявністю судового рішення у іншій справі з аналогічними підставами та предметом позову, яке набрало законної сили, спрямовано на недопущення повторного перегляду та переоцінки спірних правовідносин. Судом першої інстанції здійснено аналіз предмета і підстав заявленого позову та з`ясовано наявність та характер спірних правовідносин між сторонами, встановлено існування рішення суду у іншій справі, яке набрало законної сили та враховано наявність тотожного суб`єктного складу, предмета та підстав заявлених вимог.
Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, тому суд апеляційної інстанції вважає, що ухвалу місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Христина" на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 09.06.2026 року у справі №918/534/26 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Рівненської області від 09.06.2026 року у справі №918/534/26 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "20" липня 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Кульчій І.М. 

Суддя   Хабарова М.В.