КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 755/14629/25 Головуючий у суді першої інстанції - Гаврилова О.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10023/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2026 року за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Головне управління пенсійного фонду України в м. Києва,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), Головне управління пенсійного фонду України в м.Києві.
В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що Печерський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві постановою від 30 травня 2016 року закінчив ВП НОМЕР_1 та перенаправив виконавчий документ до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 
Скаржник 14 липня 2025 року та 01 серпня 2025 року звертався до Шевченківського ВДВС з приводу здійснення перерахунку та стягнення коштів по дублікату виконавчого листа від 12 грудня 2011 року, проте відповіді на ці заяви не отримав.
Звернувшись до суду із даною скаргою, заявник просив суд: 
1. Визнати бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) за період з 30 квітня 2026 року - неправомірною;
2. Зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) виконати норми Закону №1404 від 02.06.2026 про виконавче провадження ред. 29.02.2025 ст: 3 ч.1 п.1); 5 ч.1, 24 ч.1; 26 ч.1, ч.1 п1) ч.2 абз.8, ч.5 абз.1; ч.12; 28 ч.1 абз.3; 44 ч.1; 47 ч.1 ч.2; 74 ч. 1; по виконанню дубліката виконавчого листа виданого 12.12.2011 Дніпровським районним судом м. Києва, в справі №2-113 2003.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2026 року у задоволенні скарги відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, скаржник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2026 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
Вважає помилковим висновок суду про те, що в матеріалах справи відсутні докази протиправної бездіяльності Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо невиконання виконавчого листа (дубліката) №2-113.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що  рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2003 року у справі №2-113 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з тресту «Київміськбуд-6» на користь ОСОБА_1 вартість кімнатної крісло-коляски мод. М-201 -1200 грн; вартість дорожньої крісло-коляски мод. 215 - 7200 грн; компенсацію вартості санітарно-курортних путівок за 1999-2000 роки - 4260 грн; 14 990 грн на придбання транспортного засобу автомобіля «Таврія» з ручним керуванням; а також щомісячні виплати по компенсації за постільну білизну в сумі 42,31 грн; 26,60 грн на звичайний догляд, 118 грн на сторонній догляд, 8,90 грн на побутову допомогу, 22,80 грн доповнення до додаткове харчування, 89,29 грн витрати на бензин, ремонт, технічне обслуговування автомобіля та моральну шкоду в сумі 2000 грн.
На виконання цього рішення 17 червня 2003 року було видано виконавчий лист.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 грудня 2011 року задоволено подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві та постановлено видати дублікат виконавчого листа №2-133/03 про стягнення з тресту «Київміськбуд-6» на користь ОСОБА_1 вартість кімнатної крісло-коляски мод. М-201 -1200 грн, вартість дорожньої крісло-коляски мод. 215 - 7200 грн, компенсацію вартості санітарно-курортних путівок за 1999-2000 роки - 4260 грн, 14 990 грн на придбання транспортного засобу автомобіля «Таврія» з ручним керуванням; а також щомісячні виплати по компенсації за постільну білизну в сумі 42,31 грн; 26,60 грн на звичайний догляд, 118 грн на сторонній догляд, 8,90 грн на побутову допомогу, 22,80 грн доповнення до додаткове харчування, 89,29 грн витрати на бензин, ремонт, технічне обслуговування автомобіля (справа №6-5160/11).
З Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 10 лютого 2012 року на підставі зазначеного дубліката виконавчого листа №2-113, виданого 12 грудня 2011 року Дніпровським районним судом міста Києва, відкрито виконавче провадження НОМЕР_1.
Постановою державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 30 травня 2016 року закінчено виконавче провадження НОМЕР_1.
В мотивувальній частині цієї постанови зазначено, що виконавчий документ підлягає перенаправленню до Шевченківського РВДВС м.Київ ГТУЮ у м. Києві.
Відомості про передачу виконавчого листа до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві в АСВП відсутні.
14 липня 2025 року та 01 серпня 2025 року ОСОБА_1 звертався до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявами (вимогами) про перерахування та стягнення з Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві коштів згідно дубліката виконавчого листа, виданого 12 грудня 2011 року на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2003 року у справі №2-113 3003.
У відповідь на ці заяви ОСОБА_1 Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) листами від 24 липня 2025 року та від 14 серпня 2025 року повідомив, що виконавчий лист по справі №2-113, виданий Дніпровським районним судом міста Києва, до відділу не надходив та на примусовому виконанні не перебуває, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення заяви.
Статтею 447-1 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з ч. 1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частинами 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Положенням ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно- правовими актами.
Згідно положень п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV (в редакції закону що діяв на час винесення державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві постанови від 30 травня 2016 року про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_1), виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.
Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» (№606-ХІV) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
За вимогами Закону №606-ХІV державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження саме на підставі одержаного ним від стягувача або отриманого від іншої виконавчої служби виконавчого листа.
Проте, відомості про передачу виконавчого листа від Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві в відсутні як у АСВП, так і в матеріалах справи.
Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в своїх поясненнях, поданих до суду першої інстанції, вказує на те, що виконавчий лист (дублікат) до відділу не надходив ані від Печерського ВДВС у місті Києві, ані від стягувача.
Доказів протилежного суду не надано.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)
Згідно з частинами 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази протиправної бездіяльності Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо не виконання виконавчого листа (дубліката) №2-113, виданого Дніпровським районним суду міста Києва, адже відсутні відомості про те, що виконавчий лист був направлений до вказаного ВДВС.
Оскільки виконавець розпочинає примусове виконання рішення виключно на підставі виконавчого документа, відсутні й визначені Законом України «Про виконавче провадження» підстави для зобов`язання Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України розпочати виконавче провадження та вчиняти виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) №2-113, виданого Дніпровським районним суду міста Києва.
Частиною 3 статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Зважаючи на те, що суд не встановив порушень закону у діях державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження та вчинення подальших виконавчих дій, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення скарги  ОСОБА_1 .
Отже, доводи апеляційної скарги повторюють доводи скарги, поданої до суду першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині ухвали суду, та фактично зводяться до незгоди скаржниці з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається скаржниця у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду. 
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 29 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 11 вересня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома