Київський апеляційний суд

В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

6 липня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі: 

головуючого - судді ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , 
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 12024100040002348 щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Миколаєва, громадянина України, 
що зареєстрований та проживає за адресою: 
АДРЕСА_1 , 
згідно зі ст.89 КК України не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, 
за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року, 

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26.03.2025 ОСОБА_6 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_6 та правову кваліфікацію його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Внаслідок цього призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість. 
Так, прокурор не погоджується з тим, що суд врахував щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання, оскільки на стадії судового розгляду ОСОБА_6 лише визнав факт вчинення злочину, проте щиро не розкаявся, жалю з приводу вчинення кримінального правопорушення не висловив, про осуд своєї поведінки не вказував і жодних спроб, направлених на вибачення перед потерпілим, не робив. При цьому суд врахував обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, спричиненого добровільним вживанням ОСОБА_6 алкогольних напоїв, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності як злочину, так і особи, яка його вчинила.
Наголошується в апеляційній скарзі і на надзвичайній суспільній небезпеці вчиненого кримінального правопорушення проти власності, в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим засудження особи без належного кримінально-правового впливу, зокрема, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, стане негативним прикладом та сприятиме формуванню в суспільстві негативних навичок.
Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; доводи обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.
Вироком суду визнано доведеним, що  ОСОБА_6 вчинив крадіжку майна ОСОБА_8 за наступних обставин.
2 липня 2024 року близько 12 години ОСОБА_6 на вул. Соборності, 7-А в м. Києві познайомився з ОСОБА_8 , якому запропонував вжити алкогольні напої. У подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , придбавши алкогольні напої та продукти, направилися до озера "Тельбін", розташованого за адресою: м. Київ, вул. Березняківська, 16-А. Під час розпивання алкогольних напоїв ОСОБА_6 помітив у рюкзаку ОСОБА_8 належний останньому мобільний телефон "Samsung Galaxy S20" та, реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи в умовах воєнного стану, скористався моментом, коли ОСОБА_8 відійшов, і витягнув з рюкзака мобільний телефон вартістю 17 000 грн. Після цього ОСОБА_6 непомітно для ОСОБА_8 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 17 000 грн.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану, - є вірною.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.
Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, особу винного, який не одружений, не працює, позитивно характеризувався за місцем попереднього відбування покарання, а також обставину, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у відповідній санкції закону України про кримінальну відповідальність. 
Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурор просить призначити ОСОБА_6 таке саме за видом і розміром покарання, яке призначив суд першої інстанції, доводи стосовно призначення явно несправедливого через м`якість покарання є безпідставними. 
Разом з тим, всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, суд першої інстанції без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано вказує прокурор.
Так, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання. 
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 хоча і не має судимостей, однак неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення проти власності, до нього тричі застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням і він вчиняв кримінальні правопорушення протягом іспитового строку, а також звільнявся від відбування покарання умовно-достроково. Обвинувачений не має власної сім`ї, не працює і знову вчинив тяжкий злочин проти власності, що свідчить про відсутність критичної оцінки ним своїх дій, небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки, а відтак і щирого каяття.
А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Згідно зі ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.
При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує загальні засади призначення покарання, які враховані судом першої інстанції, крім обставини, яка пом`якшує покарання, і приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання такого ж виду і на той самий строк, як його призначив суд першої інстанції, яке однак належить відбувати реально. 
Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, відповідатиме вимогам ст.65 КК України, а також буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів 
у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 березня 2025 року щодо  ОСОБА_6  в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати. 
Призначити ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років. 
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_6 обчислювати з 6 липня 2026 року.
Зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 2 липня 2025 року по 3 липня 2025 року включно, з 10 травня 2026 року по 5 липня 2026 року включно. 
У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.
В умовах дії воєнного стану після проголошення резолютивної частини вироку його повний текст обов`язково вручається учасникам судового провадження в день його проголошення.
На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3