П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/550/26

Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г.В.
Дата і місце ухвалення: 26.05.2026р., м. Одеса 

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді: Бойка А.В.,
суддів : Тарновецького І.І.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
08 січня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.02.2016р. до 14.08.2017р., відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року №159;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації (індексації-різниці) грошового забезпечення за період з 01.02.2016р. до 14.08.2017р. відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2011 року №159.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 26.05.2026р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні питання про дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом суд першої інстанції необґрунтовано здійснив посилання на частину другу статті 233 КЗпП України. Апелянт стверджує, що питання строків звернення з позовом до суду у спірних правовідносинах регулюється частиною першою статті 233 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 14.08.2017р. не звільнявся з військової служби, а лише продовжив її на іншій посаді на новому місці служби. Виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з переведенням до іншого місця служби не є звільненням з військової служби, а тому правовідносини не можуть кваліфікуватися як спір щодо виплати сум, належних працівникові при звільненні. Відтак, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для висновку про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду, оскільки такий висновок повністю ґрунтується на помилковій кваліфікації спірних правовідносин як спору про виплату сум при звільненні.
Військова частина НОМЕР_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін. Відповідач зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують основного висновку суду про те, що про невиплату компенсації позивач знав ще у грудні 2023 року і саме з цього моменту починається відлік тримісячного строку на звернення до суду. Апелянт помилково ототожнює переведення між військовими частинами з визначенням строку звернення до суду у даній справі. ОСОБА_1 був остаточно звільнений з військової служби 10.03.2021р. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у грудні 2023 року та на момент звернення до суду у січні 2026 року позивач уже не перебував на військовій службі. Відтак, доводи апелянта про переведення у 2017 році не мають визначального значення для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду. Позивач не навів жодної поважної причини пропуску строку звернення до суду.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного:
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2023р. у справі №420/2830/22, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2023р., зобов`язано військову частину нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 лютого 2016 року до 14 серпня 2017 року включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року. 
На виконання вказаного судового рішення військова частина НОМЕР_1 17.12.2023р. виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 лютого 2016 року до 14 серпня 2017 року.
Водночас, при виплаті індексації грошового забезпечення відповідачем не виплачено ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, що стало підставою для звернення позивачем з даним позовом до суду.
Залишаючи спірною ухвалою від 26.05.2026р. позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення з даним позовом до суду, передбачений частиною другою статті 233 КЗпП України. Суд зазначив, що позивачем у заяві про усунення недоліків не вказано, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду у встановлений процесуальним законодавством строк; не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі неможливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення. Натомість, за висновками суду, пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку, а тому підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) заробітною платою є винагорода, яка обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», яка складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені зазначеними актами норми.
Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Відповідно до статті 1 Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
За змістом статті 2 Закону №2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).
Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.
На належності сум компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013.
Так, в указаному Рішенні Конституційний Суд України виходив із того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
У пункті 2.2 цього Рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Отже, на підставі аналізу наведених положень законодавства, враховуючи вказаний правовий висновок Конституційного Суду України, висновується, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника, а спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати грошової індексації, стосується заробітної плати військовослужбовця.
Такі висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 30.06.2026р. по справі №380/21384/24.
Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
За правилами статті 4 Закону №2050-III виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Таким чином, умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі за рішенням суду). Виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.
Норми Закону №2050-III і Порядку №159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання за виплатою такої компенсації.
Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону №2050-III та Порядку №159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованого доходу.
Як вже зазначалося колегією суддів, за обставинами цієї справи на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.02.2023р. у справі №420/2830/22 військова частина НОМЕР_1 17.12.2023р. виплатила ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення.
Таким чином, саме з дати виплати позивачу належного грошового забезпечення (17.12.2023р.) останній був обізнаний про порушення свого права і саме із цією датою пов`язано перебіг строку звернення до суду з позовом про виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.03.2026р. у справі №620/14074/24 та від 09.04.2026р. у справі №380/18334/24.
До суду з даним позовом позивач звернувся 08.01.2026р.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено тримісячний строк, визначений частиною 2 статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX.
Колегія суддів враховує, що остаточно ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у 2021 році, а тому на спірні правовідносини не поширює свою дію ч.1 ст.233 КЗпП України. 
Відтак, доводи апелянта про те, що у 2017 році мало місце не звільнення з військової служби, а переведення до нового місця служби, не мають визначального значення для вирішення питання про дотримання строку звернення з цим позовом до суду.
Необґрунтованими є посилання апелянта на Рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025р. №1-р/2025, оскільки Конституційний Суд України визнав неконституційними приписи частини першої статті 233 КЗпП України, які регулюють звернення працівника до суду під час існування трудових правовідносин. Натомість, позивач був звільнений з військової служби ще у березні 2021 року.
Тобто, станом на момент виникнення спірних правовідносин та звернення до суду позивач не перебував у відносинах служби з відповідачем, а тому правова позиція Конституційного Суду щодо працівників, які продовжують перебувати у трудових відносинах, не поширюється на спірні правовідносини.
ОСОБА_1 у даному випадку мав можливість своєчасно реалізувати своє право на звернення до суду (жодного доказу протилежного не надано), однак допустив необґрунтоване зволікання, яке унеможливлює і не виправдовує втручання у принцип юридичної визначеності стосовно виниклих правовідносин.
На підставі викладеного у сукупності колегія суддів вважає, що висновок суду про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України (у зв`язку з пропуском строку звернення до суду) ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року колегія суддів не вбачає. 
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач | | А.В. Бойко
Судді | | І.І. Тарновецький   О.А. Шевчук