Справа № 344/14284/26 
Провадження № 22-ц/4808/1757/26 
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О. О.,
суддів:   Бойчука І. В., Пнівчук О. В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Романенка Євгена Олександровича на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2026 року, постановлену в складі судді Кіндратишин Л. Р. у м. Івано-Франківську, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Макіївський завод металевих конструкцій» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки померлого працівника в порядку спадкування,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Романенко Євген Олександрович, звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Макіївський завод металевих конструкцій», у якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки померлого сина – ОСОБА_2 , в порядку спадкування.
Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2026 року постановлено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Макіївський завод металевих конструкцій» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки в порядку спадкування, передати за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги 
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романенко Євген Олександрович, подала апеляційну скаргу. Вважає її незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказує, що суд першої інстанції помилково ототожнив підставу набуття позивачем права вимоги (порядок спадкування відповідно до ст. 1227 ЦК України) із правовою природою самого матеріально-правового спору.
Зазначає, що перехід права на отримання належних спадкодавцеві сум заробітної плати до членів його сім`ї чи спадкоємців не змінює правової природи цих сум як заробітної плати, яка нарахована в межах трудових правовідносин. Вимоги позову безпосередньо виникають із невиконання роботодавцем (відповідачем) своїх обов`язків, передбачених Кодексом законів про працю України. З огляду на це вважає, що спір виникає саме з трудових правовідносин, а отже позивач має процесуальне право на вибір підсудності (альтернативна підсудність) за своїм зареєстрованим місцем проживання чи перебування на підставі ч. 1 ст. 28 ЦПК України.
Наголошує, що вона є внутрішньо переміщеною особою з міста Бахмут Донецької області, що підтверджується довідкою про взяття на облік ВПО, згідно з якою фактичним місцем проживання/перебування апелянтки є село Олеша Івано-Франківського району Івано-Франківської області.
Посилається на те, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік ВПО засвідчує місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи на період існування обставин, що спричинили переміщення. Диспозиція ч. 1 ст. 28 ЦПК України визначає можливість пред`явлення позову як за зареєстрованим місцем проживання, так і за зареєстрованим місцем перебування позивача.
Оскільки с. Олеша входить до складу Івано-Франківського району Івано-Франківської області, вважає, що пред`явлення позову до Івано-Франківського міського суду відбулося із дотриманням вищевказаних вимог щодо альтернативної підсудності за зареєстрованим місцем перебування позивача.
Крім того, позбавлення позивачки, яка є особою похилого віку, 1959 року народження, та вимушеним переселенцем, права на розгляд справи за місцем її фактичного перебування надмірно ускладнює її доступ до правосуддя, що суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні ч. 1 ст. 28 ЦПК України та помилково направляє справу до іншого суду.
Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Позиція інших учасників справи
Відповідач у справі правом на подання відзиву не скористався.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Частиною 2 ст. 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9 (щодо передачі справи на розгляд іншого суду), 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (ч. 13 ст. 7 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2026 року вказаним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у липні 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Романенко Євген Олександрович, звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Макіївський завод металевих конструкцій», у якому просила стягнути з відповідача на свою користь суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки померлого сина – ОСОБА_2 , в порядку спадкування.
Згідно з відповіддю щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери № 3086842 від 27.07.2026 та копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 2614-7001228116 від 26.05.2022 фактичним місцем проживання/перебування ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а. с. 9 на звороті, 19).
З відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 3081349 від 27.07.2026 вбачається, що зареєстрованим місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю «Макіївський завод металевих конструкцій» є 84313, Донецька обл., м. Краматорськ, Проспект Миру, буд. 8 (а. с. 16–18).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Постановляючи ухвалу про передачу вказаної справи за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами у справі відсутні трудові правовідносини, а позивачем подано позов про стягнення сум, які належать їй у порядку спадкування. Тому відсутні підстави для визначення підсудності на підставі ч. 1 ст. 28 ЦПК України. Враховуючи відомості про зареєстроване місцезнаходження відповідача за адресою: проспект Миру, 8, м. Краматорськ Донецької області, суд дійшов висновку, що справа територіально не підсудна Івано-Франківському міському суду Івано-Франківської області, тому підлягає передачі за підсудністю.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного, а також компетенцію судів однієї ланки і виду судочинства за територіальністю.
За змістом норм параграфа 3 Глави 2 ЦПК України правила територіальної юрисдикції розмежовують підсудність справ між судами цивільного судочинства однієї ланки за територіальною ознакою.
Правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.
Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення кількості правових конфліктів.
За загальним правилом, визначеним ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань.
Винятки із вказаного правила становлять альтернативна підсудність (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).
Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.
Разом із тим, підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 28 ЦПК України колегія суддів не вбачає.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду не як працівник ТОВ «Макіївський завод металевих конструкцій», а як спадкоємець із вимогою про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки померлого працівника – її сина ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності – входять до складу спадщини.
Отже, між ОСОБА_1 та ТОВ «Макіївський завод металевих конструкцій» трудові правовідносини відсутні, а право позивачки на отримання належних померлому працівникові сум ґрунтується на положеннях ст. 1227 ЦК України.
Відтак заявлені ОСОБА_1 вимоги не виникають із трудових правовідносин між нею та відповідачем у розумінні частини першої статті 28 ЦПК України, а тому передбачені цією нормою правила альтернативної територіальної підсудності застосуванню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що перехід права на отримання належних спадкодавцеві сум заробітної плати не змінює правової природи цих сум як заробітної плати, наведеного висновку не спростовують. Та обставина, що спірні грошові кошти були нараховані спадкодавцеві в межах його трудових правовідносин із відповідачем, не змінює підстав виникнення у позивачки права на їх отримання, яке виникло у зв`язку зі смертю особи, якій такі суми належали, на підставі положень ст. 1227 ЦК України.
За таких обставин посилання апелянтки на те, що її фактичним місцем проживання/перебування як внутрішньо переміщеної особи є с. Олеша Івано-Франківського району Івано-Франківської області, не є підставою для визначення територіальної підсудності цієї справи відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України.
Таким чином, територіальна підсудність справи підлягає визначенню за загальним правилом, встановленим частиною другою статті 27 ЦПК України, – за місцезнаходженням відповідача.
Оскільки зареєстрованим місцезнаходженням ТОВ «Макіївський завод металевих конструкцій» є м. Краматорськ Донецької області, а територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 25 липня 2023 року № 747/0/15-23 змінено шляхом її передачі Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області, який у подальшому перейменовано на Дніпровський районний суд Дніпропетровської області, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про передачу цієї справи за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та фактично зводяться до незгоди апелянтки з оскаржуваною ухвалою.
При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Романенка Євгена Олександровича залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 29 липня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча:   О. О. Томин
Судді:   І. В. Бойчук
О. В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 вересня 2026 року.