ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/5221/25 пров. № А/857/39214/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Кафарський В.В. у м. Івано-Франківську) у справі № 300/5221/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідачів в якому просив: 

визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 12.03.2025 №092950017773 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.08.1981 по 21.05.1983, з 20.08.1985 по 16.10.1992, з 21.10.1992 по 12.10.1994, зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 18.11.1985 та призначити пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” з дня звернення, а саме з 04.03.2025.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 04.03.2025 звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. Проте, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 12.03.2025 №092950017773 йому було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому, не зараховано до страхового стажу періоди роботи, з 15.08.1981 по 21.05.1983, з 20.08.1985 по 16.10.1992, з 21.10.1992 по 12.10.1994, які підтверджені відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.11.1985.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.09.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 12.03.2025 №092950017773 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.08.1981 по 21.05.1983, з 20.08.1985 по 16.10.1992 (за виключенням 6 місяців 4 днів у проміжку між 15.05.1987 по 31.12.1987; за виключенням 1 місяця 14 днів у проміжку між 01.01.1988 по 31.12.1988; за виключенням 6 місяців 4 днів у проміжку між 01.01.1989 по 31.12.1989; за виключенням 6 місяців 8 днів у проміжку між 01.01.1990 по 31.12.1990; за виключенням 7 місяців 18 днів у проміжку між 01.01.1991 по 31.12.1991; за виключенням 1 місяця 15 днів у проміжку між 01.01.1992 по 15.02.1992), з 21.10.1992 по 02.05.1993, зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 18.11.1985 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.03.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно не зарахував позивачу до страхового стажу періоди роботи у колгоспі “Запруття” та на виробничо-торговому підприємстві агрофірми “Тиса” (за винятком вже зарахованого періоду).

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. У апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. 

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

04.03.2025 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.

За результатами розгляду заяви за принципом екстериторіальності, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Кіровоградській області прийнято рішення від 12.03.2025 № 092950017773 про відмову у призначенні пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, у вказаному рішенні вказано, що страховий стаж позивача становить 27 років 11 місяців 16 днів. Окрім цього, зазначено, що за результатом розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу враховано періоди трудової діяльності згідно трудової книжки (серії НОМЕР_1 від 18.11.1985):

з 15.08.1981 по 21.05.1983, оскільки запис про звільнення не містить наказу та підпису відповідальної особи;
з 21.10.1992 по 02.05.1993, оскільки в записі про прийняття відсутня дата наказу;
з 17.02.2007 по 17.01.2008, оскільки трудова діяльність проходила на території російської федерації.

Додатково зазначено, що періоди роботи згідно довідки від 08.08.2024 №249 зараховано за фактичною кількістю відпрацьованих вихододнів. Разом з тим інформація про кількістю відпрацьованих вихододнів протягом 1981-1983 та 1985-1986 років, відсутня. Право на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону з урахуванням наявних документів заявник набуде після досягнення 63- річного віку з 29.06.2027.

Вважаючи протиправним таке рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 12.03.2025 № 092950017773 про відмову у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. 

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-VI (далі Закон №1058-VI).

Згідно частини четвертої статті 24 Закону №1058-VI періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №1058-VI за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно статті 4 Закону №1058-VI виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 24 Закону №1058-VI страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно частини другої статті 24 Закону №1058-VI страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 26 Закону №1058-VI визначено умови призначення пенсії за віком.

Згідно частини 1 статті 26 Закону №1058-IVправо на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу… з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 років.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що вік позивача в даному випадку не є спірним. Спірним питанням в даній справі є кількість здобутого позивачем страхового стажу.

Відповідно до статті 56 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 за №1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. 

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. 

Згідно з статтею 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

На час видачі позивачу трудової книжки та внесення записів щодо спірних періодів роботи була чинною Інструкція №162 від 20.06.1974, пунктом 2.3 якої визначено, що всі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також по нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення – у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, кульковою або з пером ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.

Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11. пункту 2 Інструкції №162, відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 “Про трудові книжки робітників та службовців”, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

Аналогічні вимоги містить також Іструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністретсва праці України від 29.07.1993 №58 (далі – Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1.1 “Загальні положення” Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Окрім цього, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (пункт 2.3 Інструкції №58).

Згідно пункту 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення – у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення. 

У відповідності до п. 1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів (надалі – Положення №310).

Пункт 2 Положення №310 регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

Відповідно до абз. 2 п. 2 Положення №310, трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.
Відповідно до п. 13 Положення №310, обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця.

З вище наведеного видно, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.11.1985, видно записи про роботу ОСОБА_1 , зокрема:
з 15.08.1981 по 21.05.1983 та з 20.08.1985 по 16.10.1992 – у колгоспі “Запруття” (записи 1-3, 5-7);
з 21.10.1992 по 12.10.1994 на виробничо-торговому підприємстві агрофірми “Тиса”.

Дані записи виконані ручкою, накази про звільнення скріплені підписом відповідальної особи або ж печаткою підприємства, тобто у відповідності до Інструкції №162 та Інструкції №58.

Відтак, позивач має трудову книжку, у якій містяться відповідні записи про періоди його роботи із відомостями, які відповідають вимогам законодавства.

Доказів, які б свідчили про недостовірність таких записів, відповідачем суду не надано, а тому останні безпідставно не взяті до уваги відповідачем для призначення пенсії за віком.

Крім цього колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 18 постанови ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 “Про трудові книжки робітників та службовців”, яка діяла на період заповнення спірних записів роботи позивача, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, тому доводи відповідача про те, що запис про звільнення (21.05.1983) не містить наказу та підпису відповідальної особи та в записі (21.10.1992) про прийняття відсутня дата наказу є безпідставними.

Також, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 за №301 “Про трудові книжки”, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Також, в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Окрім того, Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та від 04.09.2018 по справі №423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Також у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 19.02.2019 по справі №575/530/17 також вказано про заборону допущення відповідачами (органами пенсійного фонду) певного формалізму при зверненні осіб про призначення чи перерахунку пенсії.

Такі правові позиції Верховного Суду відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України мають враховуватись судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Проаналізувавши вище наведене колегія суддів вважає, що відповідачем протиправно не зараховано до страхового стажу позивача період його роботи з 15.08.1981 по 21.05.1983.
З урахуванням вищевикладених висновків суду та враховуючи що весь такий період підтверджується записами у трудовій книжці ОСОБА_1 , то відповідачу необхідно зарахувати весь такий період за виключенням тих періодів, які вже зараховані, а саме:
за виключенням 6 місяців 4 днів у проміжку між 15.05.1987 по 31.12.1987;
за виключенням 1 місяця 14 днів у проміжку між 01.01.1988 по 31.12.1988;
за виключенням 6 місяців 4 днів у проміжку між 01.01.1989 по 31.12.1989;
за виключенням 6 місяців 8 днів у проміжку між 01.01.1990 по 31.12.1990;
за виключенням 7 місяців 18 днів у проміжку між 01.01.1991 по 31.12.1991;
за виключенням 1 місяця 15 днів у проміжку між 01.01.1992 по 15.02.1992.
Щодо періоду роботи з 21.10.1992 по 12.10.1994, то суд звертає увагу, що згідно розрахунку стажу період з 03.05.1993 по 12.10.1994 є зарахованим, а тому зарахуванню підлягає тільки період з 21.10.1992 по 02.05.1993.

Що стосується посилань відповідача про ненадання позивачем інформації про фактично вироблену кількість вихододнів, суд зазначає таке.

Згідно з ст. 56 Закону України №1788, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Відповідачами не доведено, що позивач як член колгоспу без поважних причин не виконував встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, а тому періоди його роботи у колгоспі слід враховувати повністю незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв чи виконання встановленого мінімуму трудової участі.

Відтак, відповідач безпідставно не зарахував позивачу до страхового стажу згадані вище періоди роботи у колгоспі “Запруття” та на виробничо-торговому підприємстві агрофірми “Тиса” (за винятком вже зарахованого періоду).

Відтак колегія суддів вважає обґрунтованим доводи позивача щодо протиправного характеру рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 12.03.2025 №092950017773.

Що стосується роботи позивача на території російської федерації та відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, то колегія суддів зауважує, що такі доводи стосуються того періоду, який не є спірним у межах даної справи, оскільки згідно позовних вимог, позивач не ставив питання про зарахування такого до його стажу.

При вирішенні даного спору суд бере до уваги, що завданням адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2025 року у справі № 300/5221/25 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула