ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
17.09.2026 | Справа № 910/5871/26

Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О., розглянувши без виклику сторін у порядку спрощеного позовного провадження справу
За позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03680; код ЄДРПОУ 40075815
в особі Філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська 
залізниця" (Вокзальна площа, 1, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ 43665271)
до Приватного підприємства "Столичний вокзал"
вул. Лугова, 12, м. Київ, 04074; код ЄДРПОУ 24258341
про стягнення коштів у розмірі 843 056, 45 грн.

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі-позивач) в особі ф Філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "Столичний вокзал" (далі-відповідач) про стягнення заборгованості по сплаті неустойки після закінчення строку дії Договору оренди №3153 від 25.05.2006 за неправомірне користування майном площею 15 кв.м. в розмірі 826 205,04 грн., суму боргу по відшкодуванню витрат балансоутримувача по утриманню орендованого майна в розмірі 16 851,41 грн.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2026 справу №910/5871/26 передано на розгляд судді Лиськову М.О.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.12.2025 відкрито провадження у справі №910/5871/26; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору.
Даною ухвалою, суд у відповідності до ст. 165, 166 Господарського процесуального кодексу України встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов та заперечень на відповіді на відзив, а позивачу строк для подання відповіді на відзив.
Означену ухвалу, направлено відповідачу на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак поштове відправлення № R067178696855 повернуто до суду з посиланням на закінчення встановленого терміну зберігання.
Отже відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи №910/5871/26 однак своїм правом на подачу письмового відзиву не скористався, доказів на обґрунтування своєї правової позиції у справі не надав.
У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 9 ст. 165 ГПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.
Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.
При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).
Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.
25.05.2006 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України (орендодавець) та Приватним підприємством «Столичний вокзал» (орендар) було укладено договір оренди №3153 нерухомого майна, що належить до державної власності (надалі - Договір оренди). Договір оренди посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим Володимиром Юрійовичем та зареєстровано реєстрі за №925. 
За змістом п. 1.1 Договору оренди, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно (надалі майно), загальною площею 365,70 кв.м, розміщене в будівлі Головного вокзалу (Центральний) за адресою: місто Київ, Привокзальна площа, №1, що знаходиться на балансі вокзалу станції Київ-Пасажирський Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця».
До договору сторони підписали Розрахунок плати за базовий місяць оренди в сумі 32904,32 грн.
25.05.2006 за актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, загальною площею 365,70 кв.м, розміщене в будівлі Головного вокзалу (Центральний) за адресою: м. Київ, Привокзальна площа, 1.
В подальшому, відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» №4442- УІ від 23.02.2012, Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.2014 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», Статуту ПАТ «Укрзалізниця», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №735 від 02.09.2015 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018) та Передавального акта Державного територіально-галузевого об`єднання «ПівденноЗахідна залізниця» від 31.07.2015, затвердженого Міністерством інфраструктури України 18.08.2015, склад активів (в тому числі будівля Центрального вокзалу та Привокзальна площа, що знаходяться за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1-А) та зобов`язань Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» перейшло до правонаступника ПАТ «Укрзалізниця» та включено до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця» (найменування якого в подальшому було змінено на Акціонерне товариство «Українська залізниця»).
29.04.2016 між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» (орендодавець) та Приватним підприємством «Столичний вокзал» (орендар) укладено Договір №3153/08 про внесення змін до Договору оренди, яким орендодавця в Договорі змінено на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». 
Вказаним договором від 29.04.2016 внесено зміни до п.п. 3.1, 3.3 Договору та встановлено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 (зі змінами) і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - грудень 2015 року: 53856,22 грн; розмір орендної плати змінено за домовленістю сторін, відповідно до п. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і становить без ПДВ за базовий місяць оренди - грудень 2015 року - 78091,51 грн; орендна плата 100% перераховується на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним. При цьому, пункт 10.1 розділу 10 Договору викладено у такій редакції: цей договір укладено строком на 10 років 36 днів, що діє з 25.05.2006 по 31.06.2016. 
29.04.2016 Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» та Приватним підприємством «Столичний вокзал» підписано Акт передачі в оренду нерухомого (або іншого) майна, за яким орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, загальною площею 262,40 кв.м, розміщене в будівлі Головного вокзалу (Центральний) за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1.
В подальшому, внаслідок укладення ряду додаткових договорів строк дії Договору за погодженням сторін неодноразово продовжувався. 
Також у Договір вносилися зміни в частині розміру орендної плати. Додатковою угодою від 30.01.2018 до Договору сторони погодили викласти абз. 1 п. 1.1 розділу 1 «Предмет договору» в наступній редакції: орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно ПАТ «Укрзалізниця» (надалі майно), загальною площею 57,00 кв.м розміщене в будівлі Головного вокзалу (Центральний) за адресою: місто Київ, Вокзальна площа №1, що знаходиться на балансі виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія». 
28.02.2018 частина із переданого в оренду на підставі Договору майна - площею 203,4 кв.м повернута відповідачем позивачу за актом приймання-передачі. 
23.04.2018 сторонами підписано Додаткову угоду №ПК-ВОК-КПАС/3153/Д2/18 до Договору оренди, якою: - внесено зміни до розділу 3 «Орендна плата», доповнивши пункт 3.1 наступним абзацом: «Орендна плата за січень 2018 року до завершення дії договору визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за звітний місяць»; - у розділі 10 «Строк чинності, умови зміни та припинення договору» пункт 10.1 викладено у такій редакції: «Цей договір діє до 30.06.2018 включно». 
На виконання рішення наглядової ради АТ «Укрзалізниця» від 11.10.2019 (протокол № А-10/16-19 Ком.т.) та відповідно до рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.05.2020 (протокол № 45/43 Ком.т.) створено філію «Вокзальна компанія» АТ «Укрзалізниця». Наділення майном Філії відбулось у 2021 році відповідно до рішення правління від 14.01.2021 № Ц-56/2 Ком.т. та наказу АТ «Укрзалізниця» від 03.03.2021 № 109. 
Відповідно до рішення правління від 14.01.2021 № Ц-56/2 Ком.т. та наказу АТ «Укрзалізниця» про наділення майном від 03.03.2021 № 109, виробничий підрозділ вокзал станції Київ-Пасажирський увійшов до структури філії «Вокзальна компанія» АТ «Укрзалізниця» як виробничий підрозділ філії «Вокзальна компанія» АТ «Укрзалізниця». Отже, орендодавцем за Договором оренди є АТ «Укрзалізниця» в особі філії «Вокзальна компанія» АТ «Укрзалізниця» (далі - Позивач, новий Орендодавець, Балансоутримувач). Об`єкт оренди обліковується на балансі Позивача, а саме виробничого підрозділу вокзал станції Київ-Пасажирський філії «Вокзальна компанія» АТ «Укрзалізниця».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 у справі № 910/8465/19, за якою брали участь ті самі особи, встановлено, що строк дії договору оренди закінчився 30.06.2018. 
Орендарем частково було повернуті орендовані площі, відповідно до чого укладались додаткові угоди та акти приймання-передачі (повернення майна). 
Станом на 22.11.2022, площа, яка не була повернута орендарем новому Орендодавцю за актом приймання-передачі складала 15,0 кв.м.. Орендоване майно площею 15,0 кв.м. було повернуто Позивачу за актом приймання-передачі 02 червня 2025 року.
Позивач звернувся з цим позовом до суду з вимогою про стягнення неустойки за неправомірне користування майном, з урахуванням строку позовної давності, а саме за період травень 2023 року - два дні червня 2025 року. Неустойка за місяць неправомірного користування майном складала 69298,76 грн (подвійна орендна плата У розмірі 34 649, 38. грн за березень 2023 року з урахуванням індексу інфляції, без нарахування ПДВ) та нараховувалась до 02.06.2025 року (повернення орендованого майна за актом приймання-передачі майна (повернення) від Орендаря до Орендодавця від 02.06.2025). 
Станом на день повернення орендованого майна заборгованість по сплаті неустойки після закінчення строку дії договору оренди за неправомірне користування майном площею 15 кв.м, в межах строку позовної давності, складає 826 205,04 грн.
Крім цього, за Відповідачем обліковується заборгованість за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна № 125/11, укладеного 10.06.2011 (далі- Договір про відшкодування). 
Відповідно до п.п. 5.1, 5.3 Договору про відшкодування договір діє з 25.05.2011 до 25.05.2016. В разі відсутності заяви будь-якої сторони про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих саме умовах, які були передбачені цим договором з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору. 
Пунктом 2.2. Договору про відшкодування передбачений обов`язок Балансоутримувача інформувати Орендаря про зміни витрат на утримання будівлі і тарифу на послуги. Калькуляціями відрахувань експлуатаційних та комунальних витрат на утримання 1 м2 Центрального вокзалу в місяць розмір витрат змінювався, про що Орендар був повідомлений, що підтверджується його оплатою за Договором про відшкодування до липня 2023 року включно та з грудня 2023 по травень 2025. 
Станом на 02.06.2025 (день повернення орендованого майна за актом приймання-передачі від 02.06.2025) заборгованість Відповідача перед Позивачем за Договором про відшкодування витрат складає 16851,41 грн за липень 2023-листопад 2023 та за 01-02 червня 2025 року. 
Отже за Відповідачем обліковується заборгованість по сплаті неустойки у розмірі 826 205,04 грн та заборгованість по сплаті за Договором про відшкодування витрат в розмірі 16851,41 грн, що разом складає 843056,45 грн.
Спір між сторонами судового процесу виник в результаті порушення відповідачем зобов`язань із повернення орендованого майна та відшкодування витрат балансоутримувача за Договором. Відповідач в установлений Договором строк не повернув майно площею 15 кв.м та не відшкодував витрати балансоутримувача за Договором про відшкодування до липня 2023 року включно та з грудня 2023 по травень 2025. 
Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.
Частиною 1 статті 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). 
За змістом ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Судом встановлено, що відповідач користується орендованим майном, починаючи з вересня 2021 року, проте взяті на себе зобов`язання в частині здійснення платежів з орендної плати виконував неналежним чином, зокрема, сплачував їх не у повному обсязі та з порушенням строку, встановленого п. 3.3. договору.
Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.02.2022 у справі № 910/8465/19, за якою брали участь ті самі особи, встановлено, що строк дії договору оренди закінчився 30.06.2018. 
Суд зауважує, що згідно п.4 ст.75 ГПК України - обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі ( за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. У сі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії .
Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.
Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно якої не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення по справі №910/8465/19, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені ним обставини повторного доведення не потребують.
Як встановлено судом, Орендар частково повертав орендоване майно, у зв`язку з чим сторонами укладалися відповідні додаткові угоди та акти приймання-передачі (повернення) майна.
Станом на 22.11.2022 Орендарем не було повернуто новому Орендодавцю майно площею 15,0 кв. м. Зазначене майно повернуто Позивачу за актом приймання-передачі від 02.06.2025.
У зв`язку з цим Позивач заявив вимогу про стягнення неустойки за неправомірне користування майном площею 15,0 кв. м за період травень 2023 року - 02.06.2025, з урахуванням позовної давності. Розмір неустойки становив 69 298,76 грн на місяць, що відповідає подвійній орендній платі у розмірі 34 649,38 грн за березень 2023 року з урахуванням індексу інфляції, без ПДВ.
Станом на 02.06.2025 заборгованість зі сплати неустойки за неправомірне користування зазначеним майном у межах строку позовної давності становить 826 205,04 грн.
За встановлених обставин суд дійшов висновку, що Орендар порушив умови договору оренди в частині своєчасного повернення орендованого майна, у зв`язку з чим у нього виник обов`язок зі сплати неустойки за неправомірне користування майном площею 15,0 кв. м після закінчення строку дії договору. Відтак вимога Позивача про стягнення неустойки у розмірі 826 205,04 грн є обґрунтованою.
Як встановлено судом, між сторонами 10.06.2011 укладено договір № 125/11 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна (далі - Договір про відшкодування), строк дії якого відповідно до пунктів 5.1, 5.3 становить з 25.05.2011 до 25.05.2016 з можливістю продовження на той самий строк і на тих самих умовах за відсутності заяви сторін про його припинення або зміну.
Пунктом 2.2 Договору про відшкодування передбачено обов`язок Балансоутримувача повідомляти Орендаря про зміни витрат на утримання будівлі та тарифів на послуги. Розмір відповідних витрат змінювався згідно з калькуляціями, про що Орендар був повідомлений, що підтверджується здійсненням ним платежів за Договором про відшкодування до липня 2023 року включно та з грудня 2023 року по травень 2025 року.
Станом на 02.06.2025, тобто на день повернення орендованого майна за актом приймання-передачі, заборгованість Відповідача за Договором про відшкодування за липень-листопад 2023 року та 01-02 червня 2025 року становить 16 851,41 грн.
Як підтверджується матеріалами справи, Відповідач неналежним чином виконав взяті на себе зобов`язання за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна № 125/11 від 10.06.2011 в частині відшкодування витрат на утримання орендованого майна, у зв`язку з чим станом на 02.06.2025, день повернення майна за актом приймання-передачі, у Відповідача утворилася заборгованість за липень-листопад 2023 року та 01-02 червня 2025 року у розмірі 16 851,41 грн.
З системного аналізу вищевикладеного, беручи до уваги, що відповідачем не надано суду належних доказів на спростування викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Практикою Європейського суду з прав людини передбачено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За приписами частин 1, 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Заперечення відповідача проти позовних вимог, що наведені у відзиві, суд розглянув та відхилив, як такі що не спростовують заявлених позовних вимог.
З огляду на вказані вище приписи законодавства та встановлені судом обставини неналежного виконання відповідачем умов договору щодо повного розрахунку за надані послуги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Згідно зі ст. 129 ГПК України у разі задоволення позову витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 237-238 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Приватного підприємства "Столичний вокзал" (вул. Лугова, 12, м. Київ, 04074; код ЄДРПОУ 24258341) на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (вул. Єжи Гедройця, 5, м. Київ, 03680; код ЄДРПОУ 40075815) в особі Філії "Вокзальна компанія" акціонерного товариства "Українська залізниця" (Вокзальна площа, 1, м. Київ, 01032; код ЄДРПОУ 43665271) неустойку в сумі 826 205,04 грн, суму боргу по відшкодуванню витрат балансоутримувача в розмірі 16851,41 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 12 393,08 грн.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов