ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 527/2907/24
провадження № 61-4492св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 

учасники справи: 
позивачка -  ОСОБА_1 , 
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
третя особа - Міністерства оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2026 року в складі колегії суддів Панченка О. О., Одринської Т. В., Пікуля В. П., 

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні.

Позовна заява мотивована тим, що вона з 2005 року проживала разом із ОСОБА_5 , з яким мали близькі стосунки, вели спільний побут та бюджет, піклувалися один про одного. Шлюб не реєстрували.

22 серпня 2022 року ОСОБА_5 був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації. 

ІНФОРМАЦІЯ_1 у госпіталі, що розташований у м. Києві, ОСОБА_5 помер внаслідок поранення, яке він отримав під час участі у бойових діях у місті Часів Яр. Про його поранення, що сталося 02 березня 2023 року, позивачка дізналася від його побратимів зі Збройних Сил України. Позивачка перебувала із ОСОБА_5 , поки він проходив лікування у лікарні в м. Дніпро та згодом у м. Києві.

Факт того, що позивачка із ОСОБА_5 дійсно проживали разом як одна сім`я та того, що загиблий її утримував ОСОБА_1 підтверджувала такими доказами: двома актами про проживання осіб без реєстрації, відповідно до яких позивачка та ОСОБА_5 проживали з серпня 2017 року до березня 2023 року у квартирі позивачки; спільними фотографіями та відеозаписами, зробленими за роки сімейного життя; показами свідків; скріншотами телефонних переписок.

Позивачка вказувала, що вона отримувала дохід у розмірі мінімальної заробітної плати, чого не вистачало на задоволення базових потреб, натомість ОСОБА_5 цілком забезпечував сім`ю, надавав їй кошти та оплачував відпочинок.

Встановлення цього факту позивачці необхідно для отримання нею виплат, передбачених статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Посилаючись на викладене, позивач просила суд встановити факт, що вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була членом сім`ї ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та перебувала на його утриманні у період з 2005 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 

Глобинський районний суд Полтавської області рішенням від 05 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Встановив факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була членом сім`ї ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у період з 2005 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відмовив у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 мотивовано тим, що цей факт позивачка підтвердила належними та допустимими доказами, а саме: актами про проживання осіб без реєстрації; документами, що підтверджують спільний відпочинок, світлинами, поясненнями свідків та скріншотами переписок. 

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у встановленні факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_5 мотивовано тим, що позивачка не надала доказів того, що грошові перекази від ОСОБА_5 надходили саме на її утримання, а не для будь-яких інших цілей (зберігання, виконання умов договорів тощо), а також того, що одержувана від загиблого допомога була для неї постійним і основним джерелом засобів до існування. 

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , від імені якого діяв адвокат Гонтар В. М., та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги. 

Полтавський апеляційний суд постановою від 10 березня 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гонтара В. М. задовольнив, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення. Відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог про встановлення факту того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в цій частині вимог, оскільки надані позивачкою докази в їх сукупності не підтверджують її перебування у сімейних відносинах із ОСОБА_5 , а також не підтверджують існування у них спільного бюджету, спільних витрат, ведення спільного господарства та взаємних прав і обов`язків, що є визначальним для правильного вирішення спору в цій частині. 
Постанова суду апеляційної інстанції в частині відмови у встановленні факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_5 мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність відповідних висновків місцевого суду. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи особи, яка її подала 

01 квітня 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася
до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2026 року у цій справі, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2026 року та залишити в силі рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2025 року.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця у касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17 (провадження № 61-10045св18), від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17 (провадження № 61-48153св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17 (провадження № 61-40222св18), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21).

Заявниця указує, що відносини між нею та ОСОБА_5 мали характер сімейних, що підтверджено належними та допустимими доказами, а саме: актами про проживання осіб без реєстрації, фотографіями та відеозаписами, листуванням у додатку «Viber», виписками з банківських рахунків, документами, що підтверджують спільний відпочинок, поясненнями свідків. 

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Гонтар В. М., просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду без змін, посилаючись на правильність та обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 22 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у цій справі, витребував справу із суду першої інстанції. 

У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи 

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , смерть якого настала у госпіталі внаслідок поранення, яке він отримав під час участі у бойових діях у м. Часів Яр 02 березня 2023 року.

Згідно з актом про проживання осіб без реєстрації від 20 липня 2024 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили, що в квартирі АДРЕСА_1 фактично постійно проживав без реєстрації із серпня 2017 року до березня 2023 року ОСОБА_5 разом із ОСОБА_1 , власницею квартири, що зареєстрована за вказаною адресою.

Відповідно до акта про проживання осіб без реєстрації від 29 липня 2024 року, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтвердили, що в квартирі АДРЕСА_1 фактично постійно проживав без реєстрації з серпня 2017 року до березня 2023 року ОСОБА_5 разом із ОСОБА_1 , власницею квартири, що зареєстрована за вказаною адресою.

Згідно з копією протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 01 листопада 2021 року, протоколу огляду місця події від 01 листопада 2021 року, протоколу допиту потерпілого ОСОБА_5 від 03 листопада 2021 року, останній звертався до органів поліції із заявою про незаконне заволодіння його грошовими коштами, які він перерахував на рахунок своєї співмешканки.

Як вбачається з договору від 27 квітня 2019 року № 27.04 ОСОБА_10 придбав туристичну подорож до Арабської Республіки Єгипет для себе та ОСОБА_11 за 16 226,00 грн.

Відповідно до електронних квитків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 здійснювали спільну подорож до Федеративної Республіки Німеччини у період з 24 грудня 2019 року до 01 січня 2020 року.
З декларації від 23 листопада 2021 року № 0001-АРЕ3-1КА0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, вбачається, що ОСОБА_1 зазначила ОСОБА_5 як довірену особу пацієнта.

Позивачкою до справи долучено копії фото, на яких, як остання підтвердила в судовому засіданні, зображена вона та ОСОБА_5 . Також нею надано скріншоти переписки особистого характеру, співрозмовником у яких за її поясненнями був ОСОБА_5 .

Згідно з відомостями про застраховану особу щодо ОСОБА_1 (форма ОК-5) з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з 2003 до 2023 року, в яких зазначено про існування доходів позивачки за вказаний період.

Відповідно до виписок за картковими рахунками НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ОСОБА_1 за періоди з 01 січня 2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 01 січня 2021 року до 01 березня 2023 року на її рахунок надходили грошові кошти на різні сумі, зокрема від ОСОБА_5 . 

Суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 у період з 2005 року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актами про проживання осіб без реєстрації, документами, що свідчать про спільний відпочинок, світлинами, поясненнями свідків та скріншотами переписок. 

Суд апеляційної інстанції установив, що надані позивачкою докази в їх сукупності не підтверджують її перебування у сімейних відносинах із ОСОБА_5 , а також існування у них спільного бюджету, спільних витрат, ведення спільного господарства та взаємних прав і обов`язків. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та врахувавши позиції усіх учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Межі касаційного оскарження 

Відповідно до доводів касаційної скарги, а також її прохальної частини, заявниця не оскаржує судове рішення апеляційного суду в частині позовних про встановлення факту її перебування на утриманні ОСОБА_5 , яким у цій частині залишено без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні означених вимог. Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до бажання заявниці встановити факт того, що вона була членом сім`ї ОСОБА_5 у визначений місцевим судом період, а саме з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.
У силу положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає постанову апеляційного суду лише в частині встановлення факту, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 з 2005 року до ІНФОРМАЦІЯ_1.

Щодо розгляду справи в частині, яка переглядається, по суті 

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржене судове рішення апеляційного суду в частині, яка переглядається, відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

Згідно із частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем
і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або
в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб (постанови Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21, провадження № 61-15630св23; від 11 вересня 2024 року № 335/4669/23, провадження № 61-16102св24; від 16 липня 2026 року у справі № 522/1324/25-Е , провадження № 61-6609св26).

У цій справі в частині, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_5 (загиблий військовослужбовець) з метою отримання нею виплат, передбачених статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статтею 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в редакції чинній на час виникнення у заявника права на отримання одноразової грошової допомоги, встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пункті 1 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000,00 грн, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім громадян російської федерації або республіки білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією постановою, можуть реалізувати це право з дня його виникнення. Днем виникнення такого права є дата загибелі особи, зазначеної у пункті 1 цієї постанови, в період дії воєнного стану, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Статтею 16-1 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції чинній на дату загибелі військовослужбовця, визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якого настала протягом року після звільнення).

Частиною першою статті 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Згідно з частиною першою статті 31 цього ж Закону члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

В абзаці першому частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення,
а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року
у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».

Про необхідність встановлення вказаних обставин як обов`язкової умови для визнання осіб членами сім`ї неодноразово зауважувалося Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц (провадження № 61-10270св18), від 25 листопада 2019 року у справі
№ 202/5003/16-ц (провадження № 61-44809св18) та від 05 лютого 2020 року
у справі № 712/7830/16-ц (провадження № 61-28377св18).

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут у свою чергу передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У цій справі суд апеляційної інстанції в частині, яка переглядається, виснував про помилковість висновків місцевого суду про задоволення вимог про встановлення факту того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 у спірний період. 

Апеляційний суд з викладенням відповідних мотивів констатував, що надані позивачкою докази в їх сукупності не підтверджують її перебування у сімейних відносинах із ОСОБА_5 , оскільки позивачка не надала належних та допустимих доказів, які беззаперечно свідчили б про існування у неї та ОСОБА_5 спільного бюджету, спільних витрат, ведення ними спільного господарства та взаємних прав і обов`язків, що є визначальним для правильного вирішення спору в цій частині. 

З таким висновком суду апеляційної інстанції в частині, яка переглядається, колегія суддів Верховного Суду погоджується. 

Вимогами частини першої статті 400 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає у касаційному порядку судові рішення виключно в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із судовим рішенням апеляційного суду щодо відмови встановити факт того, що позивачка була членом сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_5 і такі доводи не дають передбачених законом підстав для скасування оскарженого рішення в цій частині, яке відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості. 

Посилання заявниці в касаційній скарзі на те, що між нею та ОСОБА_5 склалися відносини, які мали характер сімейних, є необґрунтованими та спростовуються висновками апеляційного суду в цій частині, які обґрунтовано зводяться до того, що надані позивачкою докази, про що нею зазначено і в касаційній скарзі, не доводять сукупність обставин, які згідно з вимогами чинного законодавства свідчать про існування сім`ї: спільного проживання осіб, їх пов`язаності спільним побутом та існування між ними взаємних прав та обов`язків. 

При цьому у касаційній скарзі не зазначено про порушення судом апеляційної інстанції процедури долучення та/або дослідження доказів, їх оцінки, прийняття та/або відхилення. 

Отже, висновки суду апеляційної інстанції у цій справі заявниця у касаційній скарзі не спростувала, а переоцінка досліджених судом доказів не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03).
Верховний Суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення. 

Щодо доводів про неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду

Перевіряючи доводи заявника про неврахування апеляційним судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17 (провадження № 61-10045св18), від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17 (провадження № 61-48153св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17 (провадження № 61-40222св18), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21), колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини, які є відмінними від фактичних обставин, установлених у справах, на які посилається заявниця. У зв`язку із чим, посилання на вказані постанови Верховного Суду не свідчить про неправильне застосування апеляційним судом норм права у частині, яка переглядається. 

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши у межах вимог і доводів касаційної скарги відсутність підстав для скасування постанови Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2026 року в частині позовних вимог про встановлення факту того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду в означеній частині - без змін. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Полтавського апеляційного суду від 10 березня 2026 року в частині позовних вимог про встановлення факту того, що ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді | В. В. Сердюк
| О. М. Осіян
| Н. Ю. Сакара