ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2026 року | м. Дніпро | справа № 160/31446/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 в адміністративній справі №160/31446/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, яке оформлено протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.08.2025 за №69/в про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 25 % втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок поранення (травми, контузії, каліцтва), отриманої під час захисту Батьківщини;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, в зв`язку з встановленням 25 % втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення (травми, контузії, каліцтва), отриманої під час захисту Батьківщини у розмірі 52 990,00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що проходив військову службу з травня 1987 року по березень 1989 року в складі радянських військ у Афганістані, де у 1988 році отримав осколкові поранення голови та лівої ноги, внаслідок вибуху боєприпасу. Довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААБ №615249 від 04.12.2019 року позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. З червня 2022 року по 20 серпня 2024 року позивач проходив службу у складі Десантно – штурмових військ ЗСУ та за період проходження служби 18.06.2022 року отримав мінно – вибухову травму та вогнепальні сліпі осколкові рани ділянки правого ліктьового суглобу. Внаслідок отриманого поранення рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №135/25/250/Р від 29.01.2025 року позивачу було встановлено втрату працездатності на рівні 25%, так, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. За наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 відповідачем було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у разі встановлення ступеня втрати працездатності після встановлення групи інвалідності законодавством не передбачена. Позивач категорично не погоджується з прийнятим відповідачем рішенням, оскільки встановлена інвалідність у зв`язку з іншим пораненням у 1988 році не позбавляє його права на отримання одноразової грошової допомоги за нове поранення у 2022 році, оскільки йдеться про інший причинний зв`язок та нове ушкодження здоров`я, отримане під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини. Позивач вважає рішення відповідача щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги протиправною, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, яке оформлено протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 01.08.2025 за №69/в про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 25 % втрати працездатності без встановлення інвалідності, внаслідок поранення (травми, контузії, каліцтва), отриманої під час захисту Батьківщини.
Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, в зв`язку з встановленням 25 % втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення (травми, контузії, каліцтва), отриманої під час захисту Батьківщини.
В решті позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що сам по собі факт встановлення іншого причинного зв`язку чи нового ушкодження здоров`я не є самостійною підставою для виникнення нового права на одноразову грошову допомогу, оскільки закон пов`язує її призначення не з кількістю ушкоджень, а з досягненням визначеного законом медико-правового порогу. Натомість позивач, маючи встановлену інвалідність, звернувся за застосуванням іншого механізму одноразової грошової допомоги, який за своїм правовим змістом застосовується у межах правового режиму відсутності встановленої інвалідності та не може бути використаний для заміщення або обходу механізму соціального захисту, пов`язаного з інвалідністю. Факт відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у 2019 році не створює нового самостійного права на її отримання у майбутньому за іншим механізмом, оскільки закон пов`язує виникнення права не з фактом звернення чи відмови, а з наявністю визначеного законом медико-правового статусу на момент звернення. Допущення можливості виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ступеня втрати працездатності після встановлення групи інвалідності призвело б до розширювального тлумачення закону, яке не ґрунтується на його буквальному змісті; порушує принцип системності соціального забезпечення; створює ризик множинності одноразових виплат у межах одного правового статусу особи. Отже, висновок суду першої інстанції зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права без урахування їх системного взаємозв`язку та цільового призначення.
04 травня 2026 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про те, що судом достеменно встановлено, що позивач у різні періоди часу зазнав різних ушкоджень здоров`я, які мають самостійний причинний зв`язок. Зокрема, у 1988 році під час проходження військової служби в Афганістані він отримав поранення, що в подальшому призвело до встановлення у 2019 році інвалідності ІІІ групи . Водночас у 2022 році під час безпосередньої участі у бойових діях із захисту Батьківщини озивач отримав нове поранення, що підтверджено довідкою про обставини травми та медичними документами, внаслідок чого у 2025 році йому встановлено 25 % втрати працездатності без встановлення інвалідності. Таким чином, у даному випадку йдеться не про погіршення стану здоров`я в межах одного й того ж ушкодження, а про нове, самостійне поранення, отримане під час захисту Батьківщини, яке породжує окрему підставу для реалізації права на соціальний захист. Апелянт помилково ототожнює різні правові механізми, передбачені статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та фактично звужує зміст і обсяг гарантованих державою соціальних прав. Відповідно до частини першої статті 16 зазначеного Закону одноразова грошова допомога є гарантованою державою виплатою у разі, зокрема, часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності. Закон не містить заборони на отримання такої допомоги у разі, якщо особі раніше встановлено інвалідність за іншим, не пов`язаним ушкодженням. Більше того, аналіз положень статті 16-3 Закону №2011-ХІІ прямо свідчить про можливість існування декількох підстав для виплати одноразової грошової допомоги у випадках, коли йдеться про різні поранення, травми чи захворювання. Норма закону передбачає, що у разі різних, не пов`язаних між собою ушкоджень, виплата допомоги здійснюється окремо, що повністю спростовує позицію апелянта.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни.
ОСОБА_1 (надалі - позивач) з травня 1987 року по березень 1989 року проходив військову службу в складі радянських військ у Афганістані, де у 1988 році отримав осколкові поранення голови та лівої ноги, внаслідок вибуху боєприпасу, що підтверджується архівною довідкою від 26.07.2019 року №8/226539.
Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12ААБ № 615249 від 04.12.2019 року позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності захворювання, так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Позивач звернувся із заявою до Міністерства оборони України про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому групи інвалідності. Рішенням від 30 липня 2020 року № 110 Позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з п.6 ч.2 ст.16 ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через 3 місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. Заявнику інвалідність встановлено понад 3-місячний термін.
З червня 2022 року по 20 серпня 2024 року ОСОБА_1 проходив службу у складі Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, був звільнений наказом командира В/ч НОМЕР_2 від 20.08.2024 року № 237 за пп.б п.2 ч.4 ст.26 ЗУ “Про військовий обов`язок та військову службу”.
За період проходження служби 18 червня 2022 року ОСОБА_1 одержав мінно-вибухову травму, вогнепальні сліпі осколкові рани ділянки правого ліктьового суглобу. Осколкове поранення правої гомілки з наявністью стороннього тіла(металевий уламок). ЗЧМТ Струс головного мозку у вигляді помірного цефалгічного, вестибулоатактичного синдромів, гіпоакузії ліворуч. Акубаротравма. Гостра післятравматична нейросенсорна приглуховатість ліворуч. Гострий туботіт ліворуч. Травматичний коньюктівіт. Органічний емоційно-лабільний розлад за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, що підтверджується довідкою про обставини травми від 13.07.2022 року № 1497.
Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 135/25/250/Р від 29.01.2025 року ОСОБА_1 було встановлено втрату працездатності на рівні 25%, так, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що сталось 18.06.2022 року.
Відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" позивач звернувся із заявою через відповідний ТЦК та СП до Міністерства оборони України про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ступеню втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках, оскільки одноразова грошова допомога по інвалідності йому раніше не призначалась та не виплачувалась.
Рішенням від 01 серпня 2025 року № 69/в Позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, комісія прийшла до висновку, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у разі встановлення ступеня втрати працездатності після встановлення групи інвалідності законодавством не передбачена.
Не погоджуючись з таким рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яким було відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги внаслідок поранення та вважаючи його протиправним, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу позивачу як особі, яка втратила професійну працездатність у відсотках: 25% (двадцять п`ять). Причина втрати професійної працездатності: захворювання, так, пов`язане із захистом Батьківщини.
Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок № 975.
Згідно із положеннями пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.
Абзацом другим пункту 7 Порядку № 975 визначено, що у разі часткової втрати працездатності без установлення інвалідності одноразова грошова допомога виплачується залежно від ступеня втрати працездатності, який установлюється медико-соціальною експертною комісією, у розмірі, що визначається у відсотках від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено ступінь втрати працездатності, - військовослужбовцю, який отримав поранення (контузію, травму або каліцтво), захворювання під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, а також особі, звільненій з військової служби, яка частково втратила працездатність внаслідок зазначених причин, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби.
Тобто, право звільненої з військової служби особи на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із частковою втратою працездатності обмежено:
-тримісячним строком для встановлення такій особі часткової втрати працездатності, що рахується з дня звільнення такої особи з військової служби;
-причинами отримання такою особою поранення (контузії, травми або каліцтва) або захворювання, оскільки останні повинні бути набуті особою саме під час виконання нею обов`язків військової служби.
Встановлення законодавцем обмеженого строку є однією з умов дисциплінування фізичних осіб як учасників публічно-правових відносин при реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги. У випадку пропуску такого строку виключними підставами для визнання судом поважними причинами такого пропуску може бути лише наявність об`єктивно непереборних обставин, які пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Разом із тим це не означає, що зі збігом цього строку особа безумовно втрачає соціальні гарантії, які надані їй Законом, зокрема можливість реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги у виключних випадках із застосуванням судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову).
Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 23.10.2018 у справі № 161/69/17 та від 12.03.2019 у справі № 760/18315/16-а, в яких колегія суддів дійшла висновку, що строк може вважатись присічним за умови, якщо особа протягом цього строку має можливість в будь-який час звернутися за захистом своїх соціальних прав, а саме, права на отримання грошової виплати; не вважається завершеним строк за умови об`єктивної відсутності можливості особи безперешкодного звернення за захистом відповідного соціального права; таке обмеження буде порушенням права особи на соціальне забезпечення та проявом дискримінації.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом в постанові від 24.05.2024 у справі № 340/2722/22.
Так, при розгляді даної адміністративної справи судом встановлено, що за період проходження служби 18 червня 2022 року ОСОБА_1 одержав мінно-вибухову травму, вогнепальні сліпі осколкові рани ділянки правого ліктьового суглобу. Осколкове поранення правої гомілки з наявністью стороннього тіла(металевий уламок). ЗЧМТ Струс головного мозку у вигляді помірного цефалгічного, вестибулоатактичного синдромів, гіпоакузії ліворуч. Акубаротравма. Гостра післятравматична нейросенсорна приглуховатість ліворуч. Гострий туботіт ліворуч. Травматичний коньюктівіт. Органічний емоційно-лабільний розлад за обставин безпосередньої участі військовослужбовця у бойових діях, під час захисту Батьківщини, що підтверджується довідкою про обставини травми від 13.07.2022 року № 1497.
Рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 135/25/250/Р від 29.01.2025 року ОСОБА_1 було встановлено втрату працездатності на рівні 25%, так, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, що сталось 18.06.2022 року.
Відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" Позивач звернувся із заявою через відповідний ТЦК та СП до Міністерства оборони України про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням йому ступеню втрати працездатності без установлення інвалідності у відсотках, оскільки одноразова грошова допомога по інвалідності йому раніше не призначалась та не виплачувалась.
Рішенням від 01 серпня 2025 року № 69/в Позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, комісія прийшла до висновку, що виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцю у разі встановлення ступеня втрати працездатності після встановлення групи інвалідності законодавством не передбачена.
Таким чином, єдиною підставою для відмови у нарахуванні та виплати одноразової грошової допомоги внаслідок втрати працездатності після отриманого поранення стала наявність у позивача інвалідності за попереднім пораненням.
Однак, судом також встановлено, що право ОСОБА_1 на отримання вказаної допомоги не було реалізоване, оскільки Рішенням від 30 липня 2020 року № 110 Позивачу було відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з п.6 ч.2 ст.16 ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через 3 місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. Заявнику інвалідність встановлено понад 3-місячний термін.
Відтак, в даному випадку немає отримання подвійної грошової допомоги внаслідок отриманої інвалідності після поранення, оскільки як в першому, так і в другому випадку в призначенні останньої було відмовлено.
Колегія суддів зазначає, що оскільки позивач жодного разу в житті не отримував від держави одноразової грошової допомоги ні у зв`язку з інвалідністю, ні у зв`язку із частковою втратою працездатності, призначення йому виплати за поранення 2022 року в розмірі 25% втрати працездатності не є і не може бути «подвійною виплатою». Закон забороняє повторне стягнення коштів за одну й ту саму травму, але не позбавляє особу права на первинне одержання допомоги за нове травмування/каліцтво.
Зважаючи на викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що встановлена інвалідність у зв`язку з іншим пораненням у 1988 році не позбавляє його права на отримання одноразової грошової допомоги за нове поранення у 2022 році, оскільки йдеться про інший причинний зв`язок та нове ушкодження здоров`я, отримане під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батькіщини.
Отже Міністерством оборони України неправомірно було відмовлено у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням 25 % втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення (травми, контузії, каліцтва), отриманої під час захисту Батьківщини.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 в адміністративній справі №160/31446/25 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 в адміністративній справі №160/31446/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко