ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" червня 2026 р. м. Київ 
Справа № 911/883/26 

Господарський суд Київської області у складі:
судді Ейвазової А.Р., 
за участі секретаря судового засідання Стаднік Є.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Полістіл» до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВН Плюс» про стягнення 2 427 840,33грн, за участі представників від:

позивача – Бура Ю.О. (витяг з ЄДР);
відповідача – Хміль В .М. (ордер АІ №2070611 від 14.04.2026)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Полістіл» (далі – позивач, ТОВ «Полістіл») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «НВН Плюс» (далі – відповідач, ТОВ «НВН Плюс») про стягнення 2 427 840,33грн, з яких: 1 746 325,87грн – основний борг; 262590,69грн - 25% річних за період з 19.08.2025 по 25.03.2026; 64 431,90грн - втрати від інфляції за період з 19.08.2025 по 25.03.2026; 31 510,88грн - 3% річних за період з 19.08.2025 по 25.03.2026; 322980,99грн - пеня за період з 19.08.2025 по 25.03.2026.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором поставки від 07.07.2025 №25-07/07.2П.01 в частині оплати переданого товару в установлений договором строк (т.1 а.с.1-5).
Разом із поданням позову, 27.03.2026 позивачем подано заяву про забезпечення відповідного позову, у якій позивач просив суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ТОВ «НВН Плюс», які знаходяться на його рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, або підлягають передачі або сплаті йому і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також на все майно, яке належить ТОВ «НВН Плюс» на праві власності, в межах ціни позову в розмірі 2427840,33грн, без обмеження /позбавлення права користуватись ним (т.1 а.с.7-11).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2026: заяву ТОВ «Полістіл» (вх.№17/26 від 27.03.2026) про забезпечення позову задоволено частково; накладено арешт у сумі 2 427 840,33грн на грошові кошти, що належать ТОВ «НВН Плюс»; відмовлено у задоволені заяви ТОВ «Полістіл» (вх.№17/26 від 27.03.2026) в частині накладення арешту на все майно ТОВ «НВН Плюс» в межах ціни позову; зобов`язано ТОВ «Полістіл» внести на депозитний рахунок Господарського суду Київської області зустрічне забезпечення у розмірі 218505,63грн (т.1 а.с.72-76).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 01.04.2026 відкрито провадження у справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 22.04.2026 о 15:45; визнано явку сторін обов`язковою; встановлено строк відповідачу для подання відзиву на позов (т.1 а.с.84-86).
Відповідна ухвала доставлена до електронного кабінету позивача 01.04.2026 о 21:37, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (т.1 а.с.88).
Відповідач у справі – ТОВ «НВН Плюс» станом на 01.04.2026, в порушення вимог ч.6 ст.6 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), не зареєстрував електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, що підтверджується відповіддю від 01.04.2026 №33070106 про відсутність зареєстрованого електронного кабінету ЄСІТС (т.1 а.с.83). 
Як визначено ч.11 ст.242 ГПК України, у разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Копія ухвали від 01.04.2026 направлена відповідачу рекомендованим поштовим відправлення №R067140537150, яке вручено 13.04.2026, що підтверджується повідомленням про вручення такого відправлення (т.1 а.с.97).
Ухвала суду, як вбачається із змісту п.1 ч.1 ст.232 ГПК України, є видом судового рішення.
В силу п.п.2, 3 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Поряд з цим, абз.2 ч.6 ст.242 ГПК України установлено, що якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Отже, відповідна ухвала вважається врученою: позивачу - наступного робочого дня – 02.04.2026; відповідачу – 13.04.2026.
08.04.2026 від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про виконання ухвали суду від 30.03.2026, до якої долучено докази внесення зустрічного забезпечення у розмірі 218 505,63грн – платіжну інструкцію від 08.04.2026 №6795 (т.1 а.с.90-92). 
17.04.2026 від відповідача через систему «Електронний суд» надійшло клопотання, у якому відповідач просив суд позов залишити без розгляду та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2026 (т.1 а.с.98-100). Відповідач посилався на розгляд у справі №911/3743/25 тотожного позову – між тими ж сторонами, про той же предмет та з тих же підстав.
20.04.2026 (сформовано в системі «Електронний суд» 18.04.2026) від позивача надішли заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду та скасування заходів забезпечення позову, у яких ТОВ «Полістіл» посилався на різний предмет та підстави заявлених позовів, що розглядаються у даній справі та справі №911/3743/25 (т.1 а.с.122-124).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2026 розгляд відповідного клопотання призначено в підготовчому засіданні на 22.04.2026 о 15:45 (т.1 а.с.151-152)
Зазначена ухвала доставлена до електронних кабінетів сторін, що підтверджується довідками про доставку електронного листа: 20.04.2026 о 15:57 – позивачу; 20.04.2026 о 15:54 – відповідачу (т.1 а.с.153-154).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «НВН Плюс» про залишення позову без розгляду та скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2026 (вх.№6581/26 від 17.04.2026) (т.1 а.с.178-181).
Ухвалами від 22.04.2026, які занесені до протоколу засідання, судом на підставі ч.4 ст.166, ч.4 ст.167 ГПК України встановлені строки для подання сторонами відповіді на відзив та заперечення, а підготовче засідання відкладено на 18.05.2026 о 14:00 (т.1 а.с.174-175). 
Судом відкладено підготовче засідання на підставі п.3 ч.2 ст.183 ГПК України, оскільки судом не завершено всі необхідні дії для підготовки справи до судового розгляду по суті, у т.ч., враховуючи встановлення сторонам строків для реалізації права на подання заяв по суті, відсутність представника відповідача.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.04.2026 відповідача повідомлено про відкладення підготовчого засідання на 18.05.2026 о 14:00 (т.1 а.с.184). 
Відповідна ухвала доставлена до електронного кабінету відповідача 22.04.2026 о 20:08, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (т.1 а.с.185).
18.05.2026 судом постановлено ухвалу, що занесена до протоколу підготовчого засідання, якою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 11.06.2026 о 10:00 (т.1 а.с.189-190). 
Підготовче провадження закрито у відповідності з п.3 ч.1 ст.185 ГПК України, у зв`язку із виконанням завдань підготовчого провадження.
З метою повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання з розгляду справи по суті, йому направлено ухвалу від 20.05.2026 (т.1 а.с.192), яка доставлена до його електронного кабінету 20.05.2026 о 16:52, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (т.1 а.с.193). 
09.06.2026 від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій ТОВ «Полістіл» просив суд (т.1 а.с.212-218):
− накласти арешт у межах ціни позову у розмірі 2 427 840,33грн на майно, що належить ТОВ «НВН Плюс» - сировину (в тому числі, але не виключно: рулони сталі, оцинкований метал, металопрокат тощо) та готову продукцію (товарні запаси), що перебувають на складах, у виробничих приміщеннях або на території за адресами: м. Київ, просп. Перемоги, буд. 53; м. Київ, вул. Радищева, буд. 2 ; 
− заборонити ТОВ «НВН Плюс» та будь-яким третім особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження (в тому числі, але не виключно: продажу, передачі в заставу, дарування, переуступки прав, вивезення з території охорони чи передачі на переробку або реалізацію третім особам) сировини (в тому числі, але не виключно: рулони сталі, оцинкований метал, металопрокат тощо) та готової продукції (товарних запасів) в межах суми позову 2 427 840,33грн, що належать ТОВ «НВН Плюс» та знаходяться за адресами: м. Київ, просп. Перемоги, буд. 53; м. Київ, вул. Радищева, буд. 2. 
Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.06.2026 (т.2 а.с.7-10) відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Полістіл» про забезпечення позову (вх.№5248 від 09.06.2026).
11.06.2026 судом розпочато розгляд справи по суті, заслухано вступне слово позивача, та ухвалою, яка занесена до протоколу судового засідання, на підставі ч.5 ст.161 ГПК України дозволено позивачу подати додаткові письмові пояснення відносно окремого питання, яке виникло під час заслуховування вступного слова позивача – підстави для нарахування процентів та, у зв`язку із цим, а також враховуючи намір відповідача подати заяву про визнання позову в частині в письмовій формі та намір врегулювати спір, на підставі ч.2 ст.216 ГПК України, оголошено перерву в судовому засіданні до 12:20 18.06.2026 (т.2 а.с.1-5).
15.06.2026 через систему «Електронний суд» від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких позивач наголошує на тому, що проценти, передбачені ст.692 ЦК України, мають іншу, відмінну від процентів, що нараховуються на підставі ст.625 ЦК України, правову природу, а тому одночасне стягнення сум нарахованих на підставі відповідних статей є правомірним (т.2 а.с.34-35).
18.06.2026 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява про визнання позову, у якій відповідач визнає позов в частині стягнення основного боргу в розмірі 1 746 325,87грн.
Відповідач правом подати відзив на позов у встановлений судом строк не скористався, заяв про продовження встановленого судом строку не подавав.
Як установлено ч.1 ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.
В судовому засідання представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити; представник відповідач просив у задоволенні позову в частині втрат від інфляції, процентів та пені відмовити; в частині стягнення основного боргу відповідач позов визнав.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлені наступні обставини.
07.07.2026 між ТОВ «Полістіл» (далі - постачальник) та ТОВ «НВН Плюс» (далі - покупець) укладено договір поставки №25-07/07.2П.01 (далі – договір; т.1 а.с.38-42). 
Згідно п.1.1 договору на умовах такого договору постачальник зобов`язується поставляти покупцю визначені у товаросупровідних документах товари, а покупець - приймати і оплачувати цей товар.
Відповідно до п.1.3 договору: поставка товару в межах строку дії (чинності) цього договору здійснюється постачальником окремими партіями, на підставі видаткових накладних на товар, які складаються на кожну партію товару виходячи з узгоджених із постачальником замовлень покупця; замовлення подаються та узгоджуються у зручній для сторін формі (усно за допомогою телефонного зв`язку, електронною поштою тощо).
В силу п.1.5 договору кількість товару, що відповідає кількості товару, зазначеній у всіх товаросупровідних документах, що будуть складені протягом строку дії цього договору, є загальною кількістю товару, який постачається за цим договором.
Пунктом 2.1 договору передбачено, що: строк поставки товару становить 10 робочих днів з моменту отримання повідомлення постачальника про готовність партії товару до поставки; датою поставки партії товару є дата підписання сторонами товаросупровідних документів, які підтверджують факт передачі партії товару постачальником і її приймання покупцем.
Як визначено п.3.2 договору, розрахунки за товар, що підлягає поставці за цим договором, здійснюються на умовах передплати у розмірі 100% від вартості замовлення (партії товару, що підлягає поставці).
Кількість та асортимент товару, що поставляється, повинні відповідати товаросупровідним документам на кожну партію товару (п.4.3 договору).
Згідно п.5.2 договору: за необґрунтовану відмову або ухилення від оплати товару покупець виплачує постачальникові за його вимогою пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також 25% річних за користування чужими грошовими коштами; при цьому за порушення строків оплати товару, покупець здійснює оплату за поставлений товар з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення; сплата пені не звільняє покупця від сплати основної суми заборгованості.
Договір, як передбачено його п.9.1, набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін та закінчується, як визначено його п.9.2, 31.12.2026.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання взятих на себе зобов`язань позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1 946 325,87грн з ПДВ, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, а саме:
− видаткова накладна від 18.08.2025 №3542 на суму 1 248 794,57грн (т.1 а.с.43), ТТН від 18.08.2025 №Р3542 (т.1 а.с.44); 
− видаткова накладна від 02.09.2025 №3766 на суму 697 531,30грн (т.1 а.с.45), ТТН від 02.09.2025 №Р3766 (т.1 а.с.46).
Матеріальні цінності відповідно до вказаних видаткових накладних від ТОВ «Полістіл» отримані відповідачем в особі начальника виробництва Кравця І.І., повноваження якого на отримання підтверджені довіреністю від 06.01.2025 №2 (т.1 а.с.47).
Відповідач зобов`язання з оплати товару, переданого за вказаними видатковими накладними, виконав частково, а саме сплатив 200 000грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 15.10.2025 №1094, яка містить посилання на видаткову накладну №3542 від 18.08.2025 (т.1 а.с.48-52).
Відповідно до акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2025 по 24.11.2025, який підписано сторонами в електронній формі, сальдо на кінець періоду за даними сторін склало 1 746 325,87грн (т.1 а.с.53-54).
Претензією від 06.03.2026 №06/03/2025-01П позивач вимагав від відповідача сплатити борг за переданий товар, а також нараховані санкції за порушення відповідного зобов`язання на загальну суму 2 328 403,60грн (т.1 а.с.55-56). 
На підтвердження направлення вказаної претензії відповідачу надано: поштову накладну №0420700226327; опис вкладення до відправлення, прийнятого за такою накладною та фіскальний чек від 11.03.2026 щодо оплати послуг пересилання відправлення (т.1 а.с.62).
До прийняття рішення у справі позивач визнав позов в частині стягнення основного боргу на суму 1 746 325,87грн, тому предметом спору у справі є наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством, за порушення зобов`язання з оплати товару у встановлений договором строк.
Заявлені позивачем вимоги суд вважає частково обґрунтованими з наступних підстав.
Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України (тут і надалі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.
Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; при цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Так, як установлено ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи зміст зобов`язань сторін за договором, такий договір містить загальні положення щодо організації майбутніх поставок товару, однак, сам по собі, без видаткових накладних, що деталізують умови поставки партії товару, його найменування, асортимент, кількість, ціну, які узгоджені сторонами, не є договором поставки, оскільки містить лише узгоджені загальні умови поставки, строки виконання зобов`язання з оплати та інші умови, однак, не містить даних про товар, його кількість, ціну, асортимент.
Так, згідно ч.1 ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона – постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні – покупцеві товар (товари), а покупець - прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ч.1 ст.266 ГК України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках; предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Частиною 2 цієї статі установлено, що загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.
Так, укладений договір не містить загальної кількості товарів, що мають постачатись за договором, їх найменування, асортимент, ціну. Поряд з цим, у суду відсутні підстави вважати, що між сторонами не виникло відносин з поставки певних партій товару, що здійснювалась на загальних умовах, визначених укладеним договором, оскільки наявність таких відносин підтверджується діями сторін – передачею такого товару відповідачу позивачем та прийняття його відповідачем без зауважень (у т.ч. щодо кількості, асортименту, ціни тощо), що підтверджено підписаними сторонами видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, актом звірки.
Схоже із ст.265 ГК України визначення надано і ст.712 ЦК України, відповідно до якої продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.2 ст.712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 662 ЦК України визначено, що: продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу; продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
Положеннями ч.1 ст.664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару; договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
За загальним правилом, визначеним ч.1 ст.692 ЦК України, яким установлена черговість виконання взаємних зобов`язань, виконання зобов`язання з передачі товару передує виконанню зобов`язання з оплати. Так, як визначено ч.1 ст.692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Як установлено судом, сторони у договорі визначили інший порядок виконання взаємних зобов`язань під час поставки товару, перебачивши його оплату на умовах переплати. Однак, фактично зобов`язання з поставки товару виконані позивачем достроково – до його оплати відповідачем, що не суперечить договору.
Так, в силу ч.1 ст.531 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
При цьому. у зобов`язанні з передачі товару у власність, що виникло на підставі договору, позивач є боржником, а відповідач – кредитором.
Між тим, відповідач лише частково розрахувався за товар, переданий за видатковою накладною від 18.08.2025 №3542. Під час розгляду справи відповідач не надано доказів повернення переданого товару або його оплати у розмірі, що перевищує заявлений позивачем розмір.
Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати поставленого товару у встановлений строк, він є таким, що порушив взяті на себе зобов`язання. 
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За таких обставин, вимоги про стягнення з відповідача 1 746 325,87грн основного боргу,наявність якого визнана відповідачем після початку розгляду справи по суті, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на підставі: ч.2 ст.625 ЦК України: 64 431,90грн – втрат від інфляції за період з 19.08.2025 по 25.03.2026, 31510,88грн - 3% річних за період з 19.08.2025 по 25.03.2026; ч.3 ст. 692 ЦК України – 262590,69грн – 25% річних за період 19.08.2025 по 25.03.2026.
В силу ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України (в редакції, чинній на момент порушення зобов`язання з оплати) відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Відповідно до ч.3 ст.693 ЦК України у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
В свою чергу, ч.1 ст. 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях; перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге - це прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Так, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством, наприклад, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України: позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч.2 ст.1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту – відповідно до ч.2 ст.1057 цього Кодексу.
Проте, наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, у цьому разі, до спірних правовідносин, підлягають застосуванню положення ч.2 ст.625 ЦК України.
Слід зауважити, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, тому регулятивні норми і охоронні норми не можуть застосовуватися одночасно (висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від: 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (п.6.28); 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (п.96)).
Отже, враховуючи зміст ч.2 ст.625 ЦК України, такою нормою проценти нараховуються виключно у разі порушення зобов`язання і якщо таке зобов`язання є грошовим у встановленому у такій нормі розмірі – 3% річних, який може бути змінено за домовленістю між сторонами або законом. 
У постанові від 27.09.2023 у справі №904/2295/22 Верховний Суд, здійснюючи тлумачення ч.3 ст.692 ЦК України, виснував (п.6.28): «Оскільки цією частиною встановлені наслідки порушення зобов`язання, то зазначена норма є охоронною. Відповідно до наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані частиною другою статті 625 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19), від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 108)). При цьому наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункт 102)). Отже, частину третю статті 692 ЦК України слід розуміти так, що під «процентами за користування чужими грошовими коштами», про які йдеться у цій частині, слід розуміти проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України». 
В силу ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до п.5.2 договору 25% річних «за користування чужими грошовими коштами» нараховуються у випадку відмови або ухилення від оплати у розмірі. розрахованому від суми платежу.
Зазначені проценти мають всі ознаки процентів, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки: застосовуються до грошового зобов`язання; за фактом його порушення; у розмірі, узгодженому у договорі (замість загального розміру, встановленого ч.2 ст.625 ЦК України). Якщо об`єкт має всі ознаки певного поняття, то він охоплюється змістом цього поняття.
Проаналізувавши зміст п.5.2 договору, врахувавши, що цей пункт договору включений до розд.5 «відповідальність» та застосовується у випадку прострочення покупцем строків оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що погоджені сторонами у договорі та заявлені до стягнення проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 25% річних за своєю правовою природою є процентами, передбаченими ч.2 ст.625 ЦК України, які нараховуються у заздалегідь встановленому за згодою сторін розмірі у договорі.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, обов`язок сплачувати яких встановлено ст.536 ЦК України, якщо інше не визначено законом або договором, не встановлювався сторонами у договорі і сплата таких процентів за правомірне користування грошовими коштами не передбачена. Так, договір не містять положень про продаж товару у кредит, коли у покупця, який отримав товар, передбачена оплата, що не співпадає у моменті з передачею такого товару (відстрочення платежу), із сплатою процентів за період відстрочення, тобто виникає правомірне користування чужими грошовими коштами за плату.
Навпаки, у відносинах що склалися між сторонами, відповідач такими коштами користувався неправомірно, оскільки мав їх сплатити позивачу до передачі останнім товару у власність відповідача.
Отже, у п.5.2 договору сторони фактично узгодили розмір процентів, які сплачуються на підставі ч.2 ст.625 ЦК України і встановили їх договірний розмір - 25% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення виконання зобов`язання з оплати, яке виникало в силу такого договору.
Позивач також звернувся із вимогою про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 31510,88грн, що нараховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України у розмірі, встановленому такою нормою. 
Відповідні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки фактично позивач вже використав своє право на нарахування таких процентів у розмірі. узгодженому договором. Отже, у задоволені вимог в частині стягнення 31 510,88грн процентів, які нараховані у розмірі 3% річних суд відмовляє.
За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу, розмір втрат від інфляції за період з 19.08.2025 по 25.03.2026 складає 61 721,41грн, а розмір процентів, що розраховані за ставкою 25% річних за період з 19.08.2025 по 25.03.2026 – 262590,69грн. 
Розбіжності у розрахунку втрат від інфляції пов`язані із застосуванням позивачем сукупного індексу інфляції без його округлення до десятої. Між тим, офіційний індекс інфляції встановлюється як за місяць, так і за рік в процентах саме до десятої, тому сукупний індекс інфляції мав визначатись в процентах з округленням до десятої. 
За таких обставин, вимоги про стягнення втрат від інфляції суд задовольняє у розмірі 61 721,41грн, у задоволенні вимог в частині стягнення 2 710,49грн втрат від інфляції суд відмовляє.
Враховуючи, що розрахунок процентів за порушення зобов`язання з оплати товару за заявлений період здійснено позивачем вірно, з урахуванням розміру боргу, періоду прострочення, узгодженої сторонами ставки – 25% річних, вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню у повному обсязі - з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 262 590,69грн процентів. 
Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 322 980,99грн пені за період з 19.08.2025 по 25.03.2026.
Заявлені у відповідній частині вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.
В силу ч.1 ст.216, ч.1 ст.218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч. 2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. пеня (ч.1 ст.230 ГК України).
Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Як установлено п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як визначено ч.2 ст.343 ГК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, допущення порушення виконання зобов`язання), платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».
Розмір пені, встановлений п.5.2 договору, не перевищує максимального розміру пені відповідно до вищевказаних положень законодавства.
Оскільки відповідач допустив порушення зобов`язань у вигляді прострочення оплати переданого товару, позивач набув права вимагати сплати пені, передбаченої п.5.2 договору. 
Відповідно до ч.6 ст.232 ГК України, у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин та порушення строку виконання зобов`язання з оплати товару за всіма видатковими накладними, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Положеннями ч.6 ст.232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, протягом якого кредитор має право нараховувати пеню і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане, якщо інше не встановлено за згодою сторін; перебіг відповідного строку починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (висновок викладений у постановах Верховного Суду у справі №907/65/18 від 12.03.2020, у справі №916/1777/19 від 10.09.2020, у справі №911/858/22 від 27.02.2024).
Між тим, нарахування позивачем пені на борг за видатковими накладними від 18.08.2025 №3542 та від 02.09.2025 №3766 здійснено понад строк, встановлений ч.6 ст.232 ГК України, однак, договором або окремою угодою його сторони не передбачили за взаємною згодою можливість нарахування пені понад строк, встановлений відповідною нормою, що діяла в момент укладення такого договору, тобто досягнення сторонами домовленості щодо умов поставки.
Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений ч.6 ст.232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції, оскільки період нарахування, на який погодились сторони, не визначений.
Посилання позивача на неможливість застосування ч.6 ст.232 ГК України, яка втратила чинність, до відносин сторін помилкове.
Так, Законом «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», який набув чинності 28.02.2025 та введений в дію з 28.08.2025, з дня якого визнано ГК України таким, що втратив чинність, ч.3 ст.549 доповнено абз.2 наступного змісту: «Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені».
Отже, ч.3 ст.549 ЦК України, яка не обмежує нарахування пені певним строком, яка діє на даний час, також діяла у проміжку часу, за який позивачем нараховано пеню, враховуючи, що порушення триває. Разом з тим, відповідна норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки не була чинною на момент виникнення правовідносин сторін - укладення договору, а також в момент порушення строку виконання зобов`язання з оплати товару, у який у позивача виникло право нараховувати пеню за таке порушення протягом 6 місяців.
При цьому, суд виходить з положень ст.5 ЦК України про дію актів цивільного законодавства у часі, яка передбачає наступне: акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1); акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (ч.2); якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3).
За таких обставин, нарахування позивачем пені на борг за видатковими накладними від 18.08.2025 №3542 та від 02.09.2025 №3766 понад шестимісячний строк є безпідставним. Так, позивач мав право нараховувати пеню на борг за видатковою накладною від 18.08.2025 №3542 за період з 19.08.2025 (визначений позивачем) по 18.02.2026 та за видатковою накладною від 02.09.2025 №3766 за період з 03.09.2025 (визначений позивачем) по 02.03.2026.
За розрахунком суду, враховуючи розмір боргу, періоди прострочення за кожною видатковою накладною, розмір облікових ставок НБУ у певному періоді прострочення, дату часткової оплати, загальний розмір пені за період з 19.08.2025 по 02.03.2026 складає – 279623,98грн.
Отже, вимоги в частині стягнення пені суд задовольняє у розмірі 279 623,98грн, а у задоволенні вимог в частині стягнення пені у розмірі 43 357,01грн – відмовляє.
У даній справі відповідач не подавав заяв про зменшення розміру нарахованої пені, а також доказів у підтвердження існування обставин, що могли бути підставою для цього.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач при поданні позову сплатив судовий збір понад встановлений розмір (36 417,60грн), оскільки не взяв до уваги те, що, відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Фактично з поданої позовної заяви позивач мав сплатити судовий збір у розмірі 29 134,08грн (2 427 840,33:100*1,5*0,8).
Між тим, в силу ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у визначених відповідною нормою випадках.
Клопотань про повернення частини сплаченого судового збору позивач до прийняття рішення у справі не подавав, отже, питання про повернення надмірно сплачених коштів даним рішенням не вирішується.
Враховуючи, що позов у даній справі задоволено частково, витрати на оплату позову судовим збором у розмірі 29 134,08грн, понесені позивачем, підлягають частковому відшкодуванню йому за рахунок відповідача, а саме у розмірі 28 203,14грн – пропорційно розміру задоволених позовних вимог /(1 746 325,87+61721,41+262590,69 + 279623,98):100*1,5*0,8/.
При цьому, оскільки визнання частини позову фактично відбулось лише під час розгляду справи по суті, суд не застосовує ч.1 ст.130 ГПК України щодо повернення частини судового збору позивачу.
Витрати позивача понесені ним при поданні заяв про забезпечення позову покладаються на позивача, враховуючи скасування Північним апеляційним господарським судом ухвали Господарського суду Київської області від 30.03.2026 та відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову ухвалою Господарського суду Київської області від 11.06.2026. Крім того, позивач при поданні таких заяв сплатив судовий збір також без застосування понижуючого коефіцієнта, хоча відповідні заяви подав через систему «Електронний суд».
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 191, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «НВН Плюс» (ідентифікаційний код 33927649; 07400, Київська обл., м. Бровари, вул. Чкалова, буд. 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Полістіл» (ідентифікаційний код 43886054; 09108, Київська обл., Білоцерківський р-н, м. Біла Церква, пр. Незалежності, буд. 85) 1 746 325,87грн - основного боргу, 61 721,41грн - втрат від інфляції, 262 590,69грн - 25% річних, 279 623,98грн - пені, а також 28 203,14грн в рахунок часткового відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.
3. Відмовити у задоволенні позову в частині стягнення 31 510,88грн - 3% річних, 2 710,49грн - втрат від інфляції, 43 357,01грн - пені.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 29.07.2026.

Суддя А.Р. Ейвазова