ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" серпня 2026 р. справа № 300/133/26
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді – Главача І.А.,
за участі:
секретаря судового засідання – Пшика В.Р.,
позивачки – ОСОБА_1 ,
представника позивачки – Хоптія М.В.,
представник відповідача у судове засідання не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 
до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також – позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (надалі, також – відповідач, Івано-Франківський відділ ДВС в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського МРУ Мін`юсту), в якому просить:
– визнати дії старшого державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Береговського Тараса Сергійовича та дії головного державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стельмаха Сергія Леоновича пов`язані із відкриттям виконавчого провадження № 77057830, № 77057669 від 04.02.2025 року із пропуском строків для прийняття виконавчих документів до виконання та з порушенням територіальності, протиправними;
– зобов`язати старшого державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Береговського Тараса Сергійовича та дії головного державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стельмаха Сергія Леоновича закінчити виконавче провадження № 77057669, № 77057830 в зв`язку із тим, що ОСОБА_2 являється зниклим безвісти з 16.01.2025 року.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що посадові особи відповідача при винесенні оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження порушили вимоги Закону України "Про виконавче провадження" та відкрили виконавче провадження за виконавчими документами, строк пред`явлення до виконання яких закінчився. Таким чином, відповідач відкрив виконавче провадження за виконавчими документами, які вже не могли бути пред`явлені до виконання. Доказів продовження чи поновлення строку пред`явлення виконавчих документів до виконання матеріали виконавчого провадження не містять. Крім того, позивачка звертає увагу суду на особливий правовий статус її чоловіка, а саме те, що він є зниклим безвісти, що в силу положень статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" є підставою для закриття виконавчого провадження. У зв`язку з цим, просить позов задовольнити (а.с. 1-19).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 адміністративну справу № 300/133/26 передано до Шевченківського районного суду міста Запоріжжя для розгляду за підсудністю (а.с. 21-25).
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 16.02.2026 адміністративну справу № 300/133/26 передано до Івано-Франківського міського суду для розгляду за підсудністю (а.с. 33-35).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 03.04.2026 адміністративну справу № 300/133/26 передано до Івано-Франківського окружного адміністративного суду для розгляду за підсудністю (а.с. 46-51).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08.05.2026 даний позов залишено без руху. Визначено позивачці десятиденний строк для усунення недоліків шляхом подання до суду документу, який міститиме відомості про розмір річного доходу за попередній календарний рік ОСОБА_1 , та документ, який підтверджує розмір отриманих пенсійних виплат за попередній календарний рік, у випадку отримання позивачкою відповідних пенсійних виплат, або документ про сплату судового збору в розмірі 2662,40 гривень або документ, який підтверджує наявність у позивачки підстав для звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, або документ, який підтверджує належність ОСОБА_1 до осіб, визначених пунктом 2 частини 1 статті 8 Закону України "Про судовий збір" та документи, які підтверджують факт отримання оскаржуваних постанов про відкриття виконавчих проваджень № 77057830 та № 77057669 від 04.02.2025, зокрема листа державного виконавця про направлення таких постанов та дату їх отримання позивачкою, пояснення, на основі яких позивачкою подано до відповідача заяву від 18.11.2025, що стосується закриття виконавчих проваджень № 77057830 та № 77057669 та вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, з викладом обставин, які слугували підставою для пропуску строку звернення до суду та долученням доказів, які підтверджують факт настання таких обставин (а.с. 56-61).
13.05.2026 до відділу документального забезпечення – канцелярії Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивачки надійшла заява про усунення недоліків. У своїй заяві з приводу пропуску позивачкою строку звернення до суду, позивачка вказує, що вперше про наявність постанов виконавчого провадження позивачка дізналася 03.11.2025 у чергового державного виконавця. В подальшому, позивачка зверталася до Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявами про ознайомлення з виконавчими провадженнями № 77057669 та № 77057830 від 03.11.2025 та 07.11.2025 відповідно. Ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження відбулося 17.11.2025. 18.11.2025 позивачкою було направлено на адресу відповідача заяву про закінчення виконавчих проваджень № 77057669 та № 77057830. Відповідь на такі заяви надійшла 04.12.2025. В подальшому позивачка звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із позовною заявою від 11.12.2025, яку було повернуто ухвалою суду від 06.01.2026 у зв`язку з неусуненням недоліків позовної заяви. Із даною позовною заявою позивачка звернулася до суду 09.01.2026. Позивачка вказує що в силу постійного передавання справи із одного суду до іншого, її доступ до правосуддя було обмежено протягом тривалого часу. Також до даної заяви позивачкою долучено квитанцію про сплату судового збору (а.с. 69-81).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.06.2026 продовжено позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду документів, які підтверджують факт отримання оскаржуваних постанов про відкриття виконавчих проваджень № 77057830 та № 77057669 від 04.02.2025, зокрема листа державного виконавця про направлення таких постанов та дату їх отримання позивачкою, пояснення, на основі яких позивачкою подано до відповідача заяву від 18.11.2025, що стосується закриття виконавчих проваджень № 77057830 та № 77057669 та вмотивованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, з викладом обставин, які слугували підставою для пропуску строку звернення до суду та долученням доказів, які підтверджують факт настання таких обставин, а також пояснень щодо причин звернення до відповідача саме 03.11.2025 із наданням підтверджуючих доказів, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали (а.с. 82-84).
16.06.2026 до відділу документального забезпечення – канцелярії Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивачки надійшла заява про поновлення строку. Дана заява вмотивована тим, що визнання особи померлою тягне за собою вчинення в подальшому дій, пов`язаних з отриманням одноразової грошової допомоги та спадкування майна, з огляду на що позивачка вирішила з`ясувати, чи наявні виконавчі провадження стосовно її чоловіка. Заявами від 03.11.2025 та 07.11.2025 позивачка звернулася до відповідача щодо ознайомлення із матеріалами виконавчих проваджень. 17.11.2025 після ознайомлення з виконавчими провадженнями позивачкою було направлено заяви про закриття виконавчого провадження, відповідь на які надійшла 04.12.2025. Позивачка вказує, що первинне звернення до суду відбулося 11.12.2025, у зв`язку з чим строк звернення до суду нею не було пропущено (а.с. 90-94).
16.06.2026 до відділу документального забезпечення – канцелярії Івано-Франківського окружного адміністративного суду від позивачки надійшла заява про відвід головуючого судді від розгляду даної справи (а.с. 87-89).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.06.2026 передано адміністративну справу № 300/133/26 для вирішення питання про відвід судді, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому частиною 1 статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 95-98).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.06.2026 у задоволенні заяви про відвід головуючого судді Главача І.А. відмовлено (а.с. 92-93).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.07.2026 відкрито провадження по даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, визначеними статтями 268, 269, 271, 287 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 101-104). Призначено провести судове засідання з розгляду даної справи 03.08.2026 о 13:30.
Ухвалою про відкриття провадження встановлено п`ятиденний строк на подання відзиву. Станом на момент розгляду справи, відзив від відповідача так і не надійшов. Копію ухвали від 16.07.2026 в електронному вигляді відповідач отримав 16.07.2026 в електронному кабінеті, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 107).
Так, частиною 4 статті 159 КАС України визначено, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Водночас, неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В ході судового засідання під час розгляду справи по суті було досліджено всі наявні письмові докази та заслухано позицїі сторін. Позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просив позов задовольнити.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей розгляду даної категорії справи, відповідно до статті 287 Кодексу адміністративного судочинства, у письмовому провадженні, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті спору, встановив наступне.
ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11.03.2016, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 13).
ОСОБА_2 є особою, зниклою безвісти за особливих обставин з 28.01.2025, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20250228-4911 від 28.02.2025 (а.с. 19).
Шевченківським районним судом міста Запоріжжя 04.09.2024 винесено постанову, якою ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні адміністративного адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення за частиною 3 статті 172-20 КУпАП у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень 60 коп) (а.с. 10-11).
Згадана постанова набрала законної сили 17.09.2024.
Строк пред`явлення виконавчого документу до виконання – до 18.12.2024.
Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стельмаха Сергія Леоновича від 04.02.2025 на виконання постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя відкрито виконавче провадження № 77057830 щодо стягнення з ОСОБА_2 судового збору (а.с. 8).
Постановою старшого державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Береговського Тараса Сергійовича від 04.02.2025 на виконання постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя відкрито виконавче провадження № 77057669 щодо стягнення з ОСОБА_2 штрафу в сумі 68000 грн (а.с. 9).
03.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 77057669 та № 77057830 (а.с. 73).
07.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 77057669 та № 77057830 (а.с. 74).
18.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про закриття виконавчого провадження № 77057830 у зв`язку із тим, що боржник набув статусу зниклого безвісти (а.с. 15).
18.11.2025 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про закриття виконавчого провадження № 77057669 у зв`язку із тим, що боржник набув статусу зниклого безвісти (а.с. 16).
У відповідь на дані заяви позивачки Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області надіслав позивачці лист № 213363 від 04.12.2025, в якому зазначив, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи – сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Відповідно до положень Цивільного кодексу України, особа може бути визнання безвісно відсутньою судом, якщо в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом одного року, у зв`язку з чим у відповідача відсутні повноваження для закриття виконавчих проваджень (а.с. 17).
Вважаючи постанови про відкриття виконавчих проваджень та дії відповідача щодо відмови у закритті виконавчих проваджень протиправними, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (надалі, також – Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Нормами статті 2 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад, зокрема забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Частина 4 статті 19 Закону № 1404-VIII зобов`язує сторони виконавчого провадження невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник – фізична особа – також про зміну місця роботи.
Частина 8 статті 19 Закону № 1404-VIII передбачає, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Аналізуючи доводи позивачки та її представника щодо протиправності оскаржуваних постанов про відкриття виконавчого провадження у зв`язку з пропуском строку пред`явлення постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя до виконання, суд зауважує наступне.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Примусове виконання рішень, відповідно до статті 5 Закону № 1404-VIII, покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Статтею 11 Закону № 1404-VIII передбачені загальні строки у виконавчому провадженні.
Частиною 1 статті 11 Закону № 1404-VIII визначено, що строки у виконавчому провадженні – це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.
Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем.
Частиною 2 статті 11 Закону № 1404-VIII передбачено, що будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 1404-VIII, строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання врегульовані статтею 12 Закону № 1404-VIII.
Так, відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 1404-VIII, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Частиною 2 статті 12 Закону № 1404-VIII передбачено, що строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню – з наступного дня після його прийняття.
Відповідно до частини 6 статті 12 Закону № 1404-VIII, стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідно до статті 291 КУпАП, постанова адміністративного органу (посадової особи) у справі про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку оскарження цієї постанови, за винятком постанов про застосування стягнення, передбаченого статтею 26 цього Кодексу, постанов по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованого в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксованого за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису), а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Статтею 289 КУпАП встановлено десятиденний строк на оскарження постанови по справі про адміністративне правопорушення з дня винесення постанови.
За положеннями статті 299 КУпАП (в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови), постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.
Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.
Відповідно до статті 307 КУпАП, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови – не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Відповідно до статті 308 КУпАП, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
Повертаючись до матеріалів справи, суд зазначає наступне.
Шевченківським районним судом міста Запоріжжя 04.09.2024 винесено постанову, якою ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні адміністративного адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення за частиною 3 статті 172-20 КУпАП у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 605,60 гривень (шістсот п`ять гривень 60 коп).
Згадана постанова набрала законної сили 17.09.2024.
Строк пред`явлення виконавчого документу до виконання – до 18.12.2024.
Постановою головного державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стельмаха Сергія Леоновича від 04.02.2025 на виконання постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя відкрито виконавче провадження № 77057830 щодо стягнення з ОСОБА_2 судового збору.
Постановою старшого державного виконавця Івано-Франківського відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Береговського Тараса Сергійовича від 04.02.2025 на виконання постанови Шевченківського районного суду міста Запоріжжя відкрито виконавче провадження № 77057669 щодо стягнення з ОСОБА_2 штрафу в сумі 68000 грн.
Суд зауважує, що на перший погляд, відкриття виконавчих проваджень за постановою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя було здійснено після закінчення строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, визначеного згаданою постановою суду.
Однак, варто звернути увагу на наступне.
Законом України "Про внесення зміни до розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" від 15.03.2022 № 2129-ІХ (надалі, також – Закон № 2129-ІХ) розділ XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" доповнено пунктом 10-2, відповідно до якого тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Вказаний Закон набув чинності 26.03.2022 року.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022р. № 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" в Україні введений стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який станом на сьогодні триває.
Таким чином згідно внесених Законом № 2129-IX змін, перебіг тримісячного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання переривається на період дії воєнного стану.
Відповідно, у цій справі відсутні підстави вважати, що строк для пред`явлення до виконання виконавчого документу закінчився, а тому у державного виконавця були відсутні підстави для повернення виконавчого документу стягувачу.
У своїй постанові від 16.03.2023 у справі № 260/2595/22 Верховний Суд зауважив наступне:
"44. Як встановлено судами, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України від 08 грудня 2021 року серії ВМ № 00002109 набрала законної сили 31 березня 2022 року, строк пред`явлення постанови до виконання тривав до 30 квітня 2022 року включно.
45. Верховний Суд наголошує, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі про адміністративне правопорушення встановлені Законом України "Про виконавче провадження".
46. Постанову про відкриття виконавчого провадження № 69346079 з виконання вказаної постанови Державної служби України з безпеки на транспорті серії ВМ № 00002109 від 08 грудня 2021 року прийнято державним виконавцем 06 липня 2022 року, тобто після набрання чинності Законом № 2129-IX від 15 березня 2022 року.
47. Особливості примусового виконання рішень у період воєнного стану визначено пунктом 10.2 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого тимчасово на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, з поміж іншого, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
47. Оскільки порядок та строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання регулюються саме Законом України "Про виконавче провадження", як спеціальним нормативно-правовим актом, у даному випадку підлягає застосуванню норма, якою на період воєнного стану на території України встановлено переривання строків, визначених вказаним Законом, до яких, зокрема, належать строки пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання.
48. З огляду на те, що постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому як Кодексом про адміністративні правопорушення так і іншими законами України, зокрема Законом України "Про виконавче провадження", Верховний Суд вважає обґрунтованим врахування державним виконавцем чинних законодавчих змін у порядку пред`явлення виконавчого документа до виконання, переривання та встановлення строків звернення виконавчого документа до виконання, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність оскаржуваних постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про стягнення виконавчого збору від 06 липня 2022 року ВП № 69346079 та дій державного виконавця при прийнятті вказаних постанов".
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 07 квітня 2023 року у справі № 910/5925/15-г, від 03 квітня 2025 року у справі № 712/8159/15-ц; від 05 лютого 2025 року у справі № 1616/803/2012.
Щодо доводів позивачки про порушення вимог територіальності відкриття виконавчого провадження, суд зауважує наступне.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 1404-VIII, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Відповідно до змісту постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, місцем проживання ОСОБА_2 зазначена адреса: АДРЕСА_1 .
Таким чином, відповідачем не порушено вимог щодо територіальності виконання виконавчого документа, у зв`язку з чим суд відхиляє дані доводи позивачки.
Враховуючи викладене суд вважає безпідставними доводи позивачки про протиправність оскаржуваних постанов державних виконавців від 04.02.2025 року ВП № 77057669 та № 77057830 з огляду на прийняття її без врахування пропуску стягувачем строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.
У зв`язку з цим, у задоволенні вимоги позивачки про визнання протиправними та скасування постанов про відкриття виконавчих проваджень № 77057669 та № 77057830 слід відмовити.
З приводу доводів позивачки про неправомірність відмови у закритті виконавчих проваджень № 77057669 та № 77057830 у зв`язку з набуттям її чоловіком правового статусу зниклого безвісти, суд зауважує наступне.
Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи – сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.
За змістом частини 2 статті 43 Цивільного кодексу України, у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць – перше січня наступного року.
Нормою частини 3 статті 43 Цивільного кодексу України передбачено, що порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.
За змістом пункту 3 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.
Положенням частини 1 статті 305 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
Відповідно до частини 1 статті 308 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою.
Таким чином, чинне законодавство України визначає порядок набуття фізичною особою правового статусу безвісно відсутньої особи. За наведеними нормами, виключно суд має право прийняти рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою за наявності для того передбачених законом підстав.
Як встановлено судом вище, ОСОБА_2 є особою, зниклою безвісти за особливих обставин з 28.01.2025, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20250228-4911 від 28.02.2025.
Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей визначає Закон України № 2505-VIII від 12.07.2018 "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" (надалі, також – Закон № 2505-VIII).
За змістом абзацу 12 частини 1 статті 1 Закону № 2505-VIII, особа, зникла безвісти за особливих обставин, – особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру
Положенням частини 1 статті 4 Закону № 2505-VIII, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Нормою частини 3 статті 4 Закону № 2505-VIII закріплено, що надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
Правові наслідки набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин визначає стаття 8 Закону № 2505-VIII.
За змістом даної статті, набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, не зменшує обсяг цивільної правоздатності такої особи. Набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, не змінює її сімейного стану до моменту розірвання шлюбу за заявою другого з подружжя внаслідок визнання особи безвісно відсутньою або до моменту оголошення такої особи померлою. За особою, зниклою безвісти за особливих обставин, зберігаються місце роботи та займана посада, але не більш як до моменту визнання її безвісно відсутньою чи оголошення померлою у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону № 2505-VIII, єдиний реєстр осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (далі – Реєстр), створюється для накопичення та централізації відомостей і даних про таких осіб, інформації про видачу нотаріусами свідоцтва про призначення опікуна над майном осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, а також обліку інформації, необхідної для їх ефективного розшуку.
За змістом частини 3 статті 12 Закону № 2505-VIII, держателем Реєстру є Міністерство внутрішніх справ України. Держатель має право доступу до відомостей, внесених до Реєстру, у повному обсязі. Держатель у межах повноважень, визначених цим Законом, має право отримувати інформацію (включаючи персональні дані) від інших органів державної влади, у тому числі шляхом інформаційної взаємодії між Реєстром та іншими державними інформаційними ресурсами в електронній формі інформаційно-комунікаційними засобами з використанням засобів технічного та криптографічного захисту інформації відповідно до вимог законодавства з питань захисту інформації.
Системний аналіз наведених вище положень дає підстави для висновку, що правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин та безвісно відсутньої особи є різними правовими статусами за своїм змістом. Відмінності між згаданими правовими статусами є ґрунтовними та стосуються як наслідків набуття відповідного статусу для самої особи, так і суб`єктів, уповноважених визнавати відповідний правовий статус за особою.
Суд звертає увагу позивачки та її представника, що ними помилково ототожнено правові статуси безвісно відсутньої особи, та особи, зниклої безвісти за особливих обставин, у зв`язку з чим зроблено некоректний висновок про наявність підстав для закриття виконавчих проваджень щодо чоловіка позивачки.
Суд зауважує, що пункт 3 частини 1 статті 39 Закону № 1404-VIII передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи – сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.
Положення пункту 3 частини 1 статті 39 згаданого Закону не передбачають вимог щодо закінчення виконавчого провадження у разі визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин, що узгоджується із положеннями профільного закону про збереження цивільної правоздатності такої особи.
Варто зазначити, що визнання особи безвісно відсутньою є виключною компетенцією судових органів, що чітко визначено положеннями Цивільного кодексу України.
Доказів прийняття судовими органами рішення про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім матеріали справи не містять.
Оскільки у боржника за виконавчими провадження № 77057669 та № 77057830 відсутній правовий статус особи, визнаної безвісно відсутньою, то підстав для закриття даних виконавчих проваджень немає.
З огляду на вищенаведене в задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, № 303-A, пункт 29).
Крім того, згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про необґрунтованість позовних вимог, з огляду на що у задоволенні позову необхідно відмовити.
Щодо судових витрат, суд зазначає наступне.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 2662,40 грн відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 1.659867761.1 від 12.05.2026 (а.с. 81).
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, розподіл понесених судових витрат не здійснюється.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

У Х В А Л И В:
В задоволенні позову відмовити. 
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Відповідачу копію цього рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 );
відповідач – Івано-Франківський відділ державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 35021710, вул. Галицька, буд. 45, м. Івано-Франківськ, 76000).

Суддя  Главач І.А. 

Рішення складене в повному обсязі 05 серпня 2026 р.