Справа № 559/1397/26 
Провадження № 2/559/1400/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2026 року         місто Дубно
Дубенський міськрайонний суд Рівненської області в складі головуючої судді Жуковської О.Ю., з участю секретаря судового засідання Джигирей В.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором -
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача.
ТОВ «Споживчий центр» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 05.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) №.05.04.2025-100002192. Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 5000 грн. строком на 217 днів. Процентна ставка «Стандарт» у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом застосовується протягом перших 3 чергових періодів. Процентна ставка «Економ» у розмірі 0,5% за 1 (один) день користування кредитом застосовується протягом періодів, наступних за черговими періодами. Комісія за надання кредиту становить 450 грн. 13.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду до Договору, якою сторони погодили збільшити суму кредиту до 8000 грн. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за Договором не виконує належним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 26320 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 12160 грн., комісії – 720 грн., додаткової комісії – 1440 грн. та неустойки – 4000 грн., яку і просив стягнути з відповідача, а також сплачений судовий збір. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги визнає частково. У відзиві вказує, що позивачем не доведено факту укладення кредитного договору саме відповідачем, а також факту отримання ним кредитних коштів. Крім того вважає, що сума нарахованих відсотків є надмірною та не відповідає принципам справедливості та добросовісності, заперечує щодо стягнення комісії та неустойки. Також просить взяти до уваги його складні життєві обставини, так як він має перед різними фінансовими установами понад 21 кредитних зобов`язань на суму понад 226 грн., на його утриманні перебуває двоє дітей. Просить частково відмовити у задоволені позову. 
Додатково відповідач подав заяву про зменшення розміру штрафних санкцій та процентів. Вказує, що розмір процентів значно перевищує суму основного боргу, нараховані комісії є додатковим фінансовим навантаженням та неустойка є не співмірною з наслідками порушення зобов`язання. 
Представник позивача подав відповідь на відзив, згідно якої вважає доводи відповідача необґрунтованими. Вказує, що відповідач не надав жодного доказу на підтвердження своїх заперечень та на спростування доводів позивача. Спірний договір було укладено у електронній формі, що відповідає вимогам чинного законодавства. Сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору та відповідач підписав його одноразовим ідентифікатором. Позивачем було перераховано відповідачу кошти за допомогою інтернет-еквайрингу, що підтверджується матеріалами справи. При оформлені заяви на укладення договору, відповідачем було зазначено повний номер картки, на яку і були перераховані кредитні кошти. При цьому, відповідач заперечуючи факт отримання коштів не надав виписку з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим коштам. Щодо нарахованих відсотків зазначає, що витрати за споживчим кредитом є спів мірними враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування позивачем не здійснювалося. Щодо комісії за надання кредиту вказує, що оскільки ТОВ «Споживчий центр» надає кошти у кредит без відкриття рахунків у власній установі, на відміну від банківського кредиту, то плата за надання кредиту, на картку, зазначену позичальником, є виправданим. Також правомірним є нарахування комісії за обслуговування кредиту. Щодо нарахування неустойки, зазначає, що на підставі змін, внесених до ЗУ «Про споживче кредитування» за договорами укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань.
Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, у яких останній вказує, що не погоджується з доводами сторони позивача, вважає їх такими, що не підтверджують заявлені вимоги та не спростовують його правової позиції. Просить відмовити у позові повністю або частково.
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 
Ухвалою суду від 20.04.2026 відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Відповідач судові документи отримав, свою позицію виклав у відзиві на позовну заяву та запереченнях, додаткових заяв та клопотань до суду не надходило.
На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом. 
Судом встановлено, що 05.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір (оферти) №.05.04.2025-100002192, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Даний Договір складається з Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), заявки та Підтвердження позичальника про укладення кредитного договору. Відповідно до умов вказаного Договору, відповідачу було надано кредит у розмірі 5000 грн., строком на 217 днів на умовах сплати процентів за користування кредитом: Процентна ставка «Стандарт» у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом застосовується протягом перших 3 чергових періодів. Процентна ставка «Економ» 0,5% за один день користування кредитом, застосовується протягом чергових періодів, наступних за тими, у яких застосовується ставка «Стандарт». Комісія за надання кредиту становить 450 грн. Комісія за обслуговування кредиту – 540 грн. у кожному з двох чергових періодів. Неустойка: 75 грн., за кожен день невиконання зобов`язання. Дата повернення кредиту 07.11.2025 (а.с.20-22).
Згідно Додатку №1 до Договору, сторонами погоджено «Графік платежів» та визначено розмір та дату внесення позичальником платежів (а.с.22 зворот).
ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 5000 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення», з яким ТОВ «Споживчий Центр» було укладено Договір про надання послуг переказу коштів №ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 (а.с.25-29, 31).
13.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду до Договору, якою сторони погодили внести зміни у договір: позичальнику надається другий транш у розмірі 3000 грн., відтак сума кредиту становить 8000 грн.; строк на який надається кредит становить 209 днів; комісія за надання додаткового траншу становить 270 грн.; комісія за обслуговування кредиту встановлюється у розмірі 720 грн. та сплачується у 2 та 3 черговому періодах неустойка: 120 грн., за кожен день невиконання зобов`язання. Також сторонами погоджено новий «Графік платежів» відповідно до укладеної Додаткової угоди (а.с.23-24).
Отримання ОСОБА_1 коштів у розмірі 3000 грн. підтверджується довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» про успішність операції (а.с.32).
У порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 23320 грн., що складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8000 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 12160 грн., комісії 2160 грн. та неустойки – 4000 грн. Такий розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору за період з 05.04.2025 по 07.11.2025 та підтверджується наданими до суду розрахунками (а.с.33-35).
Відповідачем надано до суду кредитну історію, з якої вбачається, що станом на 18.04.2026 у ОСОБА_1 наявний відкритий 21 кредит на загальну суму 226016,19 грн. (а.с.43-159).
IV. Норми права, які застосував суд.
Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.
В частині 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»(в редакції чинній на день виникнення правовідносин) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Згідно з ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті ч.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч.3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».
Як регламентовано в ч.6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Частина 5статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
У відповідності до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Зобов`язання, згідно ізст.526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Крім того, ч.2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Щодо стягнення з відповідача заборгованості за комісіями суд застосовує наступні норми права. 
Відповідно до п. 1.4 Додаткової угоди до Договору під час користування кредитом товариство надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, за надання яких встановлена плата у розмірі 720 грн. у кожному з двох чергових періодів.
Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
«Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача» – ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 16 листопада 2016 року, справа № 6-1746цс16, та в постанові від 4 червня 2018 року, справа № 758/8481/15-ц, з посиланням на пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а відповідні умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.
Згідно позиції Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року, висловленої під час розгляду справи № 6-2071цс16, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. 
V. Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд робить висновок, що 05.04.2025 між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 виникли договірні відносини у зв`язку з укладенням Договору про надання кредиту. Згідно вказаного Договору відповідачу було надано кредит у розмірі 5000 грн. строком на 217 днів. В подальшому, укладеною Додатковою угодою від 13.04.2025 сума кредиту була збільшена до 8000 грн. ОСОБА_1 , будучи вільним в укладенні кредитного договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, будучи обізнаним з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків за користування кредитними коштами, підписав електронним одноразовим ідентифікатором кредитні документи, таким чином погодивши умови сплати процентів за користування кредитними коштами. Даний договір був укладений в електронній формі у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», що повністю підтверджується матеріалами справи. ОСОБА_1 отримав кредитні кошти і у нього виникло зобов`язання повернути їх, у розмірах та у строки, зазначеними в кредитному договорі. Кошти було надано у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , реквізити якої надані споживачем, що також підтверджується матеріалами справи. 
Суд критично оцінює доводи відповідача викладені у відзиві, що Кредитний договір укладено з порушенням вимог винного законодавства та відсутність доказів використання саме відповідачем одноразового ідентифікатора, оскільки такі не підтверджені жодними належними доказами. Крім того, суд звертає увагу, що згідно інформації, отриманої з системи BankID НБУ, фінансовий номер телефону позичальника при ідентифікації користувача зазначений  НОМЕР_2  та саме такий номер вказано ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву. Більше того, до подання позову про стягнення заборгованості ОСОБА_1 жодних дій щодо розірвання кредитного договору або визнання його не дійсним не вчиняв та користувався наданими кредитними коштами, що на переконання суду є визнанням кредитного договору таким, що укладений. 
Розрахунок заборгованості в частині стягнення тіла кредиту, комісії за надання кредиту та відсотків відповідає умовам Договору про надання кредиту: нарахування процентів здійснювалось за фактичну кількість календарних днів користування кредитом та до закінчення дії кредитного договору лише на залишок неповернутої суми. Крім того, відповідач не надав суду доказів, які спростовували б розмір заборгованості, а відтак наданий позивачем розрахунок за відсутності заперечень щодо такого розрахунку від відповідача, приймається судом як достовірний. У відповідності до Постанови Верховного Суду від 11.07.2018 р. по справі № 753/7883/15 доводи сторони про необґрунтованість розрахунку заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. 
Фактично отримані та використані позичальником грошові кошти у добровільному порядку товариству не повернуті, тож позивач вправі вимагати захисту порушених прав у судовому порядку шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення коштів. Тому, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, комісії та нарахованих відсотків.
Щодо стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту у розмірі 1440 грн. згідно кредитного договору №.05.04.2025-100002192, суд враховує чинну судову практику і положення законодавства про захист прав споживачів, про що детально вказано в розділі IV: включення позивачем до розрахунку заборгованості комісії за послуги, що супроводжують кредит, є неправомірним, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення неустойки, суд вважає, що позивач при заявлені даних вимог не врахував положень пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжений та діє на даний час. Враховуючи наведене, суд вважає, що стягнення з відповідача неустойки в період дії правового режиму воєнного стану, суперечитиме п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України. При цьому, твердження представника позивача, що до спірних правовідносин підлягають до застосування норми ЗУ «Про споживче кредитування» як спеціального закону, а не положення ЦК України, судом відхиляються. Відповідно до ст. 4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки про те, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (постанова від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)). Тому, в цій частині суд відмовляє у задоволені позовної вимоги.
Також суд зазначає, що наявність у відповідача інших кредитних зобов`язань свідчить лише про його необачну фінансову поведінку та добровільне взяття на себе надмірних зобов`язань, що не може виправдовувати невиконання умов цього договору чи обмеження майнових прав позивача. Скрутне матеріальне становище боржника не є законодавчо визначеною підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення правомірно нарахованого боргу та відсотків. 
У підсумку суд задовольняє позовні вимоги частково.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2112,12 грн. (20880 грн. х 2662,40 грн./ 26320 грн.)
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 133, 141, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, 525, 526, 626,629, 63, 633, 1054 ЦК України, ЗУ "Про електронну комерцію", суд - 
ВИРІШИВ:
позов задовольнити частково: стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором 05.04.2025-100002192 від 05.04.2025 у розмірі 20 880 (двадцять тисяч вісімсот вісімдесят) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2112 (дві тисячі сто дванадцять) гривень 12 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Рівненського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», місцезнаходження вул. Саксаганського, 133-А, м. Київ, 01032, код ЄДРПОУ 37356833.
Представник позивача: Оболонкова Юлія Вікторівна, РНОКПП НОМЕР_3 , електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_1 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя        О.Ю. Жуковська