Справа № 734/1349/26 | Головуючий у 1 інстанції Бузунко О. А.
Провадження № 33/4823/664/26 |
Категорія - ч.1 ст. 130 КУпАП |

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2026 року | місто Чернігів

Чернігівський апеляційний суд під головуванням судді Куценка М. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника Лущик О.М. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2026 року у справі за протоколом про адміністративне правопорушення відносно:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
за ч.1 ст. 130 КУпАП,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2026 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000 гривень із позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 19 березня 2026 року о 00 годині 46 хвилин дорога Київ-Вишгород-Десна-Чернігів Р69, 85 км (Чернігівського району Чернігівської області), керував автомобілем Hyundai Santa Fe, д.н.з. НОМЕР_1 , з ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: виражене тремтіння пальців рук, зміна забарвлення шкіряного покриву обличчя, розширені зіниці очей, що не реагують на світло. Від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку в медичному закладі відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Не погоджуючись із зазначеною постановою, захисник Лущик О.М. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову місцевого суду скасувати, а провадження у справі закрити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з висновками суду не можливо погодитись, заперечує проти фактичних обставин події, вважає, що постанова є незаконною щодо доведеності обставин вчинення адміністративного правопорушення, складу адміністративного правопорушення, яке покладено в основу висунутого обвинувачення працівниками поліції на місці складання адміністративного протоколу. Вказує, що ОСОБА_1 неодноразово наголошував про те, що він не відмовляється від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння. Працівниками поліції не було озвучено ознаки наркотичного сп`яніння, а тому не було підстави направити останнього до медичного закладу. ОСОБА_1 просив викликати працівників ВСП, оскільки він є військовослужбовцем. 
ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи. Крім того, долучив до матеріалів справи характеристику з місця проходження військової служби, підписану тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої він характеризується виключно позитивно.
Захисник Лущик О.М. у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення. При цьому ОСОБА_1 зазначив, що не наполягає на безпосередній участі захисника під час розгляду апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 , надані в судовому засіданні, а також додатково подані ним матеріали, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності із законом.
За змістом статей 251, 252 та 280 КУпАП висновок суду про наявність чи відсутність у діях особи складу адміністративного правопорушення повинен ґрунтуватися на належних, допустимих та достатніх доказах, оцінених у їх сукупності з дотриманням принципів всебічності, повноти й об`єктивності дослідження всіх обставин справи.
При цьому апеляційний суд враховує, що фактична обставина керування ОСОБА_1 транспортним засобом стороною захисту не заперечується. Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до тверджень про відсутність у працівників поліції законних підстав для направлення його на медичний огляд, недотримання встановленого законом порядку його проведення та відсутність у діях ОСОБА_1 відмови від проходження такого огляду. Саме в межах перевірки цих доводів апеляційний суд здійснює перегляд оскаржуваної постанови.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративна відповідальність, зокрема, настає за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху України водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти в установленому законом порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом ст. 266 КУпАП, Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103, та Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року № 1452/735, направлення водія до закладу охорони здоров`я для проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння здійснюється за наявності у поліцейського підстав вважати, що водій перебуває у такому стані, які обумовлені виявленням відповідних зовнішніх ознак.
При цьому закон не вимагає, щоб на момент прийняття рішення про направлення особи до закладу охорони здоров`я факт перебування водія у стані наркотичного сп`яніння був уже достовірно встановлений. Навпаки, саме проведення медичного огляду і має на меті об`єктивно підтвердити або спростувати наявність такого стану. Тому наявність у поліцейського передбачених законом зовнішніх ознак наркотичного сп`яніння є достатньою правовою підставою для застосування процедури, визначеної ст. 266 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про те, що працівники поліції не повідомили ОСОБА_1 ознаки наркотичного сп`яніння, а тому були відсутні підстави для його направлення до закладу охорони здоров`я, перевірені апеляційним судом та не знайшли свого підтвердження.
Як убачається з досліджених у судовому засіданні відеозаписів з нагрудних камер поліцейських, після перевірки документів працівник поліції повідомив ОСОБА_1 про виявлені у нього ознаки наркотичного сп`яніння. Йому було запропоновано пройти огляд у встановленому законом порядку, роз`яснено порядок його проведення та правові наслідки відмови.
За таких обставин апеляційний суд не знаходить підстав вважати, що вимога поліцейських про проходження ОСОБА_1 медичного огляду була свавільною чи не ґрунтувалася на вимогах закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених доказів, які є взаємоузгодженими та не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Як убачається з досліджених у судовому засіданні відеозаписів з нагрудних камер працівників поліції, після зупинки транспортного засобу та перевірки документів поліцейський повідомив ОСОБА_1 про виявлені у нього ознаки наркотичного сп`яніння, запропонував пройти огляд у встановленому законом порядку, роз`яснив порядок його проведення та неодноразово повідомив про правові наслідки відмови від такого огляду.
Після цього працівники поліції неодноразово зверталися до ОСОБА_1 із чітким запитанням щодо його згоди пройти огляд у закладі охорони здоров`я. Натомість останній спочатку ухилявся від надання однозначної відповіді, а в подальшому їхати до лікаря-нарколога відмовився.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 фактично не відмовлявся від проходження медичного огляду, спростовуються безпосередньо дослідженими судом відеозаписами.
Вирішуючи питання про наявність чи відсутність відмови від проходження огляду, суд виходить не з окремих висловлювань особи, вирваних із загального контексту спілкування з працівниками поліції, а з оцінки її поведінки в цілому. Якщо після роз`яснення порядку проходження огляду та правових наслідків відмови особа не надає згоди пройти огляд у визначеному законом порядку, натомість ухиляється від надання чіткої відповіді, заявляє про небажання їхати до закладу охорони здоров`я, а згодом неодноразово підтверджує відмову, така поведінка об`єктивно свідчить саме про відмову від проходження огляду в розумінні ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Той факт, що під час спілкування з працівниками поліції ОСОБА_1 висловлював незгоду із запропонованим порядком проведення огляду або наполягав на дотриманні іншої процедури його проведення, не змінює правової оцінки його поведінки, оскільки чинне законодавство не надає водієві права самостійно визначати порядок проведення огляду чи ставити виконання законної вимоги поліцейського у залежність від настання будь-яких додаткових умов.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що працівники поліції були зобов`язані припинити проведення процедури огляду та викликати працівників Військової служби правопорядку лише з тієї підстави, що ОСОБА_1 повідомив про проходження ним військової служби.
Відповідно до ст. 15 КУпАП військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі за правопорушення, передбачені ст. 130 КУпАП.
Отже, сам по собі статус військовослужбовця не змінює встановленого законом порядку документування такого адміністративного правопорушення та не позбавляє уповноважених працівників Національної поліції повноважень, визначених статтями 255 та 266 КУпАП.
Посилання сторони захисту на положення ст. 266-1 КУпАП є помилковим, оскільки наведена норма регулює особливості проведення огляду військовослужбовців лише у випадках, прямо визначених законом, та не встановлює обов`язку працівників Національної поліції у кожному випадку участі військовослужбовця припиняти здійснення передбаченої ст. 266 КУпАП процедури й очікувати прибуття представників Військової служби правопорядку.
Як встановлено матеріалами справи, на момент зупинки транспортного засобу ОСОБА_1 керував цивільним автомобілем дорогою загального користування поза межами території військової частини. 
За таких обставин працівники Національної поліції діяли у межах наданих їм законом повноважень, застосувавши процедуру, визначену ст. 266 КУпАП, постановою Кабінету Міністрів України № 1103 від 17 грудня 2008 року та Інструкцією, затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року.
При цьому сам факт звернення ОСОБА_1 із вимогою викликати представників Військової служби правопорядку не звільняв його від обов`язку виконати законну вимогу поліцейських щодо проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння у порядку, визначеному законом, а також не надавав йому права поставити виконання такого обов`язку у залежність від прибуття інших посадових осіб.
Відтак наведені доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення працівниками поліції встановленої законом процедури проведення огляду та не ставлять під сумнів законність складеного щодо ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення.
Апеляційний суд також врахував долучену ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду характеристику з місця проходження військової служби, підписану тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_2 , відповідно до якої останній характеризується позитивно.
Разом із тим наведена характеристика є документом, що характеризує особу правопорушника, однак не містить відомостей, які б спростовували встановлені у справі фактичні обставини, зокрема щодо законності вимоги працівників поліції пройти медичний огляд, дотримання ними передбаченої законом процедури чи поведінки ОСОБА_1 під час її проведення. Тому сама по собі позитивна характеристика не може бути підставою для висновку про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Перевіряючи законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, апеляційний суд надав оцінку всім доводам апеляційної скарги, які могли вплинути на правильність вирішення справи. Доводи сторони захисту щодо відсутності законних підстав для направлення ОСОБА_1 на медичний огляд, недотримання встановленої процедури його проведення, відсутності відмови від проходження огляду, а також необхідності участі представників Військової служби правопорядку під час проведення відповідних процесуальних дій свого підтвердження не знайшли.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та не містять об`єктивних даних, які б свідчили про неповноту судового розгляду, неправильне встановлення фактичних обставин справи або істотні порушення норм матеріального чи процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.
Апеляційний суд також враховує, що адміністративне стягнення призначено судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 33 КУпАП, у межах санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП. Його вид та розмір визначені законом, є співмірними характеру вчиненого правопорушення та необхідними для досягнення мети адміністративного стягнення.
За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що постанова Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2026 року є законною та обґрунтованою, а підстав для її скасування чи зміни за доводами апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,  
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника Лущик О.М. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 22 червня 2026 року щодо ОСОБА_1 - без змін.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.  

Суддя | М. О. Куценко