Справа № 132/553/26
3/132/440/26 
ПОСТАНОВА
Іменем України
10 червня 2026 року          м. Калинівка

Суддя Калинівського районного суду Вінницької області Сєлін Є.В., розглянувши матеріали, які надійшли з батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Сальник Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП документально не підтверджений, до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, 
ВСТАНОВИВ:
20.02.2026 року до Калинівського районного суду Вінницької області з батальйону патрульної поліції з обслуговування Хмільницького району Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, який відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.02.2026 року переданий на розгляд судді Сєліну Є.В. 
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 120609 від 13.02.2026 року, ОСОБА_2 – 13 лютого 2026 року близько 22год.30хв., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив стосовно своєї співмешканки ОСОБА_3 домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, яке зокрема виражалося у стусанах, штовханні.
Вивчивши матеріали справи та оцінивши всі докази по справі, як кожен окремо так і в їх сукупності, всебічно, повно і об`єктивно, дослідивши всі обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно із ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Необхідною умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення, тобто передбаченої нормами права сукупності об`єктивних і суб`єктивних ознак, за наявності яких те чи те діяння можна кваліфікувати як адміністративне правопорушення, що включає в себе: а) об`єкт; б) об`єктивну сторону; в) суб`єкт; г) суб`єктивну сторону.
Об`єктивну сторону адміністративного правопорушення характеризують ознаки, які визначають акт зовнішньої поведінки правопорушника. До них належать діяння (дія чи бездіяльність), їх шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діяннями й наслідками, місце, час, обстановка, спосіб, знаряддя та засоби вчинення проступку.
Частиною 1 статті 173-2 КУпАП передбачена відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Об`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, є суспільні відносини у сфері захисту прав постраждалої особи внаслідок домашнього насильства.
Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого зазначеною статтею, полягає в умисному вчиненні будь-яких з зазначених в диспозиції дій, та передбачає існування обов`язкової ознаки - можливість настання фізичної чи психологічної шкоди, яка була чи могла бути завдана малолітній чи неповнолітній особі. Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю вини у формі умислу.
Для встановлення події правопорушення, зазначеного в ч.1 ст.173-2 КУпАП, необхідно з`ясувати чи дійсно особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, вчинила домашнє насильство.
Стаття 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначає, що домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Нормами наведеного закону визначено, що:
психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;
фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;
економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Згідно положень статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Важливо розрізняти поняття «сварка», «конфлікт», «насильство».
Сварка: гостра суперечка, що супроводжуватися взаємними докорами, образами, стан, період взаємної ворожнечі, що виникає внаслідок такої суперечки; порушення дружніх взаємин.
Конфлікт: особливий вид взаємодії, в основі якого лежать протилежні і несумісні цілі, інтереси, типи поведінки людей та соціальних груп, які супроводжуються негативними психологічними проявами; зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що призводить до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями.
Особливостями домашнього насильства є: наявність патерну (повторювані в часі інциденти множинних видів насильства); системна основа; повна влада та контроль над постраждалою особою; насильницькі дії у відносинах між близькими людьми; якщо вже є одна з форм домашнього насильства, висока ймовірність того, що й інші форми насильства можуть розвиватися.
Отже, факт конфлікту, за відсутності доказів на підтвердження завдання шкоди фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи не охоплюється складом адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, оскільки в даному випадку обов`язковою об`єктивною ознакою є завдання шкоди фізичного або психологічного характеру.
Нормами статті 278 КУпАП на орган, який розглядає справу про адміністративне правопорушення, у тому числі суд першої інстанції, покладений обов`язок на стадії підготовки справи для розгляду перевірити питання, перелічені у цьому законі. Одне з таких питань це питання правильності складання протоколу та інших матеріалів справи. 
Згідно з положеннями частини 1 статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Діючим законодавством передбачено, що судовий розгляд проводиться лише в межах адміністративного обвинувачення, яке міститься в протоколі про адміністративне правопорушення і встановлення інших обставин, які знаходяться за межами обвинувачення та погіршують становище особи, яка притягається до адміністративної відповідальності є неприпустимим, оскільки порушує право на захист від конкретного обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.
Конкретність пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення, забезпечує можливість організувати ефективний захист своїх інтересів.
Разом з тим, неконкретність обвинувачення не тільки не дозволяє особі, яка притягується до адміністративної відповідальності належним чином організувати ефективний захист своїх інтересів, а й позбавляє суд належним чином перевірити твердження органу, який склав протокол, про вчинення особою адміністративного правопорушення.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
Так, з урахуванням положення частини 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» рішення від 30.05.2013 року та «Карелін проти Росії» рішення від 20.09.2016 року, у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципи рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, в фактично судом).
З огляду на зазначене, ЄСПЛ дійшов висновку, що суд не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст.6 ЄКПЛ. 
Умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях складу адміністративного правопорушення. Склад адміністративного правопорушення це сукупність встановлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, що характеризують діяння як адміністративне правопорушення (проступок). До складу адміністративного правопорушення входять ознаки, які характеризують об`єкт, об`єктивну і суб`єктивну сторони та суб`єкта правопорушення.
Натомість, суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП або нормах інших нормативно-правових актах, якими передбачена відповідальність за вчинення чітко визначених протиправних дій.
Уповноваженою на те посадовою особою, яка склала поданий протокол, формально викладена суть адміністративного правопорушення, та не наведені докази, які мають значення для правильного вирішення справи.
Як слідує зі змісту протоколу, ОСОБА_2 – 13 лютого 2026 року близько 22год.30хв. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив стосовно своєї співмешканки ОСОБА_3 домашнє насильство фізичного та психологічного характеру, яке зокрема виражалося у стусанах, штовханні.
У справах про домашнє насильство доказуванню підлягає не лише факт вчинення відповідних дій (бездіяльності) особи, а й наслідки, які в результаті таких дій (бездіяльності) були заподіяні постраждалій особі.
Домашнє насильство є правопорушенням із матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання відповідних суспільно-небезпечних наслідків у виді шкоди фізичному або психологічному здоров`ю потерпілого або реальної можливості заподіяння такої шкоди, тобто такої, що об`єктивно могла настати, але не настала через незалежні від волі кривдника обставини.
У справах про фізичне домашнє насильства обов`язково необхідно встановлювати які саме негативні наслідки для фізичного та психологічного стану постраждалої особи настали внаслідок дій кривдника.
Сварка, яка до таких наслідків не призвела, не може кваліфікуватись як домашнє насильство.
З урахуванням викладеного, дії визначені у пункті 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», становлять склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, лише за умови, що внаслідок їх вчинення така шкода настала (що може підтверджуватись відповідними медичними документами, висновком експерта). В іншому ж випадку (за відсутності таких даних) доказуванню підлягає реальність сприйняття відповідних дій кривдника постраждалою особою як таких, що посягають на їх безпеку чи безпеку третіх осіб, створюють емоційну невпевненість, нездатність захистити себе. Ці дані можливо встановити і на підставі пояснень постраждалої особи та кривдника, але вони обов`язково мають бути зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення (які саме дії, бездіяльність, висловлювання кривдника призвели до яких конкретно наслідків для постраждалої особи).
За відсутності таких даних доведеною вину особи у вчинені домашнього насильства у формі фізичного насильства вважати не можна.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що було вчинене домашнє насильство, та завдано шкоди здоров`ю потерпілої особи (зокрема, фізичного та психологічного характеру), оскільки факт цього не підтверджено жодними об`єктивними та достовірними доказами (зокрема, відповідними медичними документами, висновком експерта).
Відсутні і дані про те, що наслідки, які передбачені в диспозиції ст.173-2 КУпАП як обов`язкові, настали чи могли настати. 
Згідно статті 31 Закону України «Про Національну поліцію», поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.
За положеннями пункту 15 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2015р. № 1376, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.12.2015 року за № 1496/27941, до протоколу про адміністративне правопорушення долучаються інші матеріали про адміністративне правопорушення (пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновок експерта, речові докази, протокол про вилучення речей і документів, рапорти посадових осіб, а також інші документи та матеріали, що містять інформацію про правопорушення).
Відповідно до пункту 1 Інструкції, отримання пояснення від осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків здійснюють уповноважені на те посадові особи органів поліції.
Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення не містить жодної інформації про фіксацію правопорушення. Свідки, уповноваженою особою, яка склала адміністративний протокол, не залучались, про що свідчить інформація, викладена у відповідних графах цього процесуального документу. 
Єдиним джерелом відомостей про обставини події фактично є письмове пояснення ОСОБА_3 , яка одночасно є заявником та особою, яка безпосередньо вказує на ОСОБА_2 як на особу, що вчинила щодо неї домашнє насильство.
Суд наголошує, що сама по собі заінтересованість заявника у результаті розгляду справи не означає автоматичної недопустимості або недостовірності його пояснень. Потерпіла особа відповідно до статті 251 КУпАП є передбаченим законом джерелом доказів, а її пояснення можуть бути покладені в основу судового рішення за умови їх належної перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами.
Разом із тим у справах про адміністративні правопорушення, як і в будь-якому іншому провадженні, що може мати наслідком застосування до особи заходів державного примусу, самі лише твердження заявника не звільняють суд від обов`язку перевірити їх об`єктивність, достовірність та достатність для встановлення всіх елементів складу адміністративного правопорушення.
Особливо це стосується випадків, коли заявник є безпосереднім учасником конфлікту, а інших очевидців події не встановлено, технічна фіксація події відсутня, об`єктивні матеріальні сліди події не зафіксовані, медичні документи відсутні, а протокол не містить належної деталізації наслідків інкримінованих дій.
Саме така сукупність обставин має місце у цій справі.
З матеріалів справи не вбачається, що працівниками поліції було здійснено будь-яку об`єктивну фіксацію події: не надано фото- чи відеозапису, не встановлено та не допитано очевидців конфлікту, не зафіксовано тілесних ушкоджень чи інших матеріальних слідів фізичного контакту, не надано медичних або психологічних документів, які б підтверджували наслідки, передбачені диспозицією частини 1 статті 173-2 КУпАП.
Відтак письмове пояснення ОСОБА_4 у цій справі фактично є не одним із доказів у сукупності з іншими об`єктивними даними, а єдиним самостійним джерелом, на якому ґрунтується твердження про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення.
Суд не може погодитися з тим, що за таких обставин лише суб`єктивне твердження особи, яка є безпосереднім учасником конфлікту та заявником у справі, саме по собі є достатнім для безспірного встановлення вини іншої особи.
Такий підхід суперечив би основоположним засадам доказування у справах про адміністративні правопорушення, оскільки фактично означав би автоматичне ототожнення твердження заявника з доведеним фактом правопорушення та позбавляв би суд обов`язку здійснити самостійну перевірку всіх обставин справи.
При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 червня 2019 року у справі № 560/751/17, відповідно до якої письмові пояснення очевидців, які не були допитані судом, за конкретних обставин не можуть вважатися беззаперечним доказом вчинення адміністративного правопорушення. Верховний Суд звернув увагу, що такі пояснення потребують належної судової перевірки, а доказове значення окремого письмового пояснення не може розглядатися як наперед встановлене.
Зазначений правовий підхід має значення і для оцінки пояснення ОСОБА_3 у цій справі. Хоча її процесуальний статус відрізняється від статусу свідка у справі № 560/751/17, принциповим є інше: будь-яке повідомлення особи про обставини правопорушення підлягає перевірці судом та оцінці у взаємозв`язку з іншими доказами і не може набувати наперед визначеної доказової сили.
При цьому суд враховує, що ОСОБА_3 є співмешканкою особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, і водночас безпосереднім учасником описаного в протоколі конфлікту. Саме тому її пояснення мають оцінюватися з урахуванням усіх обставин їх отримання, змісту, конкретності, послідовності та узгодженості з іншими матеріалами справи.
Натомість надане письмове пояснення не містить такого обсягу конкретних відомостей, який дозволив би суду незалежно від суб`єктивного сприйняття заявника встановити всі істотні ознаки інкримінованого правопорушення. Зокрема, з нього не вбачається достатньої конкретизації характеру фізичного впливу, його інтенсивності, тривалості, конкретних наслідків для фізичного стану ОСОБА_3 , а також обставин, які б дозволили зробити обґрунтований висновок про реальну можливість заподіяння шкоди її фізичному або психічному здоров`ю.
Не усуває зазначених недоліків і сам факт звернення ОСОБА_3 до поліції. Звернення до правоохоронного органу є підставою для реагування держави та перевірки повідомлених обставин, однак саме по собі не є доказом того, що описані у заяві обставини об`єктивно мали місце та містять усі ознаки складу адміністративного правопорушення. Інакше факт звернення фактично ототожнювався б із доведеністю правопорушення, що є неприпустимим.
Так само сам по собі факт складання працівником поліції протоколу не підтверджує безумовно достовірність зазначених у ньому відомостей. Протокол є процесуальним документом, у якому фіксуються відомості про виявлене правопорушення, однак його зміст підлягає перевірці та оцінці судом нарівні з іншими доказами.
На необхідність якісного та змістовного документування саме справ за статтею 173-2 КУпАП звертав увагу і Верховний Суд, зазначаючи, що однією з поширених причин закриття таких справ є недоліки протоколів, зокрема відсутність конкретного опису дій особи та неналежна фіксація обставин правопорушення.
Отже, у даному випадку судом установлено не просто відсутність певного окремого доказу, а відсутність належної доказової сукупності, яка б дозволила поза розумним сумнівом встановити наявність у діях ОСОБА_2 усіх обов`язкових ознак складу адміністративного правопорушення.
Суд не заперечує можливості вчинення між сторонами конфлікту, не ставить під сумнів право ОСОБА_3 звертатися за захистом до правоохоронних органів та не применшує суспільної небезпечності домашнього насильства як явища. Однак завдання суду у конкретній справі полягає не у встановленні загальної ймовірності конфлікту чи оцінці взаємовідносин між сторонами, а у встановленні на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів конкретного факту адміністративного правопорушення, його складу та вини конкретної особи.
Застосування адміністративного стягнення не може ґрунтуватися на припущеннях, імовірності або виключно на суб`єктивному твердженні одного з учасників конфлікту, якщо таке твердження не знаходить достатнього об`єктивного підтвердження в інших матеріалах справи.
У цьому контексті суд також бере до уваги презумпцію невинуватості, закріплену статтею 62 Конституції України, яка за своєю суттю поширюється і на провадження про адміністративні правопорушення, коли наслідком такого провадження є застосування до особи адміністративного стягнення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь.
Таким чином, за відсутності об`єктивної фіксації події, показань безпосередніх очевидців, медичних чи інших документів, фото-, відеоматеріалів, висновку експерта або інших незалежних доказів, які б підтверджували як сам факт конкретних дій ОСОБА_2 , так і їх наслідки чи реальну можливість заподіяння шкоди фізичному або психічному здоров`ю ОСОБА_3 , єдине письмове пояснення останньої, яка є безпосереднім учасником конфлікту та заявником у справі, не може бути визнане достатнім доказом вини ОСОБА_2 .
Інший підхід фактично означав би покладення на особу адміністративної відповідальності лише на підставі неперевіреного твердження іншого учасника конфлікту, що несумісно з вимогами статей 245, 251, 252, 280 та 283 КУпАП щодо повного, всебічного й об`єктивного з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Отже, суд приходить до висновку, що надані матеріали не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б у своїй сукупності підтверджували вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства фізичного та психологічного характеру стосовно ОСОБА_3 у розумінні частини першої статті 173-2 КУпАП.
За таких обставин вина ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення не може вважатися доведеною, а наявні у справі сумніви щодо фактичних обставин події, характеру та наслідків дій особи не можуть бути усунуті шляхом припущення про достовірність лише пояснень заявника.
До рапорту працівника поліції суд відноситься критично, оскільки інформація викладена в ньому не підтверджена належними та допустимими доказами. Крім того, рапорт працівника поліції не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративних правопорушень, що відображено у правовій позиції Верховного Суду, що міститься у постанові від 20.05.2020 року у справі № 524/5741/16-а.
Таким чином, уповноважений працівник поліції при оформленні матеріалу про вчинення адміністративного правопорушення не долучив до протоколу про адміністративне правопорушення жодного доказу на підтвердження обставин, зазначених у протоколі.
Протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні статті 251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійними беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, які б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності і не викликали сумніви у суду.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, який міститься у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16-а.
ОСОБА_2 своєї вини у вчиненні даного адміністративного правопорушення фактично не визнав.
Факт наявності конфліктної ситуації не може свідчити про вчинення домашнього насильства в розумінні вимог ч.1 ст.173-2 КУпАП та ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Верховний Суд в постанові від 27.06.2019 року зазначив, що висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Матеріали адміністративної справи не містять беззаперечних доказів щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Згідно пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (статті 1, 3, частина друга статті 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: … юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (частина друга статті 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (частина третя статті 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64).
У відповідності до п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010, адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Відповідно до ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з ч.2 ст.7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Статтею 62 Конституції України регламентовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до п.39 постанови Верховного Суду від 08.07.2020р. у справі №463/1352/16-а, в силу принципу невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеності невинуватості цієї особи.
Зміст загальноприйнятого європейського стандарту доказування «поза розумним сумнівом», сформульованого у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справах «Кобець проти України» та «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» від 6 грудня 1998 року, полягає в тому, що доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
У постанові від 21 січня 2020 року (справа № 754/17019/17) Верховний Суд зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Оцінивши наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення та надані в судовому засіданні докази в їх сукупності з урахуванням того, що всі виявлені під час складання протоколу про адміністративне правопорушення недоліки та сумніви мають застосовуватись на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а суд не наділений повноваженням коригувати обвинувачення, а також збирати докази винуватості чи невинуватості особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, тому суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП.
Враховуючи викладене та керуючись п.1 ч.1 ст.247, ст.ст.173-2, 245, 251, 252, 283-285, 294 КУпАП, -

ПОСТАНОВИВ:
Провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП, стосовно ОСОБА_2 закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя