ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 951/132/26 | Головуючий у 1-й інстанції Чапаєв Р.В.
Провадження № 22-ц/817/901/26 | Доповідач - Хома М.В.
Категорія - |

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Костів О. З., Храпак Н. М., 
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 04 травня 2026 року, ухвалене суддею Чапаєвим Р.В. у цивільній справі за позовом акціонерного товариства "УНІВЕРСАЛ БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року АТ «Універсал Банк» звернулось до суду із вказаним позовом.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.03.2024 року ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг. Своїм підписом у Анкеті-заяві відповідач підтвердила, що підписана нею Анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву, відповідач також підтвердила, що ознайомлена та отримала у мобільному додатку примірники зазначених документів та зобов`язалася виконувати умови Договору. Крім того, в Анкеті-заяві позичальник підтвердила, що усе листування щодо Договору просить здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали відповідно до умов Договору. 
Крім того, ОСОБА_1 було підписано Запевнення клієнта до договору про надання банківських послуг monobank.
Банк зазначав, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість у розмірі 22 665,39 грн, з яких: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 21 258,31 грн, заборгованість за пенею становить 1407,08 грн, яку банк просив стягнути з відповідачки.
Рішенням Козівського районного суду від 04.05.2026 року у задоволенні позовних вимог АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг відмовлено. Судові витрати покладено на позивача.
В апеляційній скарзі АТ «Універсал банк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та безпідставно відмовив у задоволенні позову АТ «Універсал Банк», помилково вважаючи недоведеними зміну строку виконання кредитного зобов`язання та виникнення у відповідачки обов`язку достроково повернути кредитні кошти. 
06.03.2024 року відповідачка підписала Анкету-заяву та Запевнення клієнта до Договору про надання банківських послуг monobank, чим підтвердила ознайомлення та згоду з Умовами і правилами обслуговування, Тарифами та порядком кредитування. На думку банку, ці документи у сукупності становлять укладений між сторонами договір та підтверджують погодження його істотних умов. 
Крім того, внаслідок істотного порушення відповідачкою кредитних зобов`язань банк відповідно до умов договору 02.11.2025 року направив їй вимогу про повне дострокове погашення кредиту, однак суд першої інстанції цієї обставини належним чином не дослідив. 
Надані банком розрахунок заборгованості та виписка з рахунку є належними доказами отримання та використання відповідачкою кредитних коштів, здійснених операцій і наявності заборгованості, тоді як відповідачкою не подано доказів, які б спростовували правильність такого розрахунку. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Сумцова О.В. вказує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
Доводи відзиву зводяться до того, що банк не довів належного одержання відповідачкою вимоги про дострокове повернення кредиту та, відповідно, настання строку виконання такого зобов`язання. Представник відповідачки заперечує проти прийняття поданого лише в апеляційному суді скриншота push-повідомлення від 02.11.2025 року, оскільки банк не обґрунтував неможливості його подання до суду першої інстанції. Крім того, зазначений скриншот підтверджує лише формування банком тексту повідомлення, однак не містить технічних відомостей про його доставку на пристрій відповідачки, дату та час доставки, відкриття чи прочитання, а тому не підтверджує факту і дати одержання вимоги, з якої мав обчислюватися передбачений законом 30-денний строк. 
Також відповідачка заперечує правильність визначеного банком розміру заборгованості з огляду на здійснені нею численні платежі та вважає безпідставним стягнення пені під час дії воєнного стану. 
Крім того, представник відповідачки просить стягнути з АТ «Універсал Банк» 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, з яких 10 000 грн понесено в суді першої інстанції та 5 000 грн — у суді апеляційної інстанції. 
22.07.2026 року АТ «Універсал Банк» подано заперечення щодо заявлених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу, суть яких зводиться до того, що заявлені до стягнення 15 000 грн, з яких 10 000 грн — за розгляд справи в суді першої інстанції та 5 000 грн — за апеляційний перегляд, є необґрунтованими та неспівмірними зі складністю справи. 
Щодо витрат у суді першої інстанції банк зазначає, що відповідачкою не було подано відзиву на позов, а матеріали справи містили лише письмові пояснення її представника та ордер адвоката, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги від 25.02.2026 року. Водночас самого договору, детального опису виконаних адвокатом робіт, розрахунку витрат, актів наданих послуг та документів, які підтверджували б їх оплату або обов`язок відповідачки їх сплатити, до суду першої інстанції подано не було. При цьому банк посилається на частину восьму статті 141 ЦПК України, відповідно до якої докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила відповідну заяву; у разі неподання таких доказів протягом установленого строку відповідна заява залишається без розгляду. Оскільки доказів понесення витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції у передбачений процесуальним законом строк відповідачкою не подано, банк вважає, що заявлення лише на стадії апеляційного перегляду вимоги про стягнення 10 000 грн витрат, понесених під час розгляду справи судом першої інстанції, не може бути підставою для їх відшкодування. 
Крім того, банк вказує, що сам факт визначення певного розміру гонорару не є безумовною підставою для його стягнення з іншої сторони, оскільки витрати мають бути документально підтвердженими та відповідати критеріям реальності, необхідності, розумності й співмірності зі складністю справи, ціною позову та обсягом фактично виконаної адвокатом роботи. З огляду на це банк просить відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу як у суді першої, так і апеляційної інстанцій. 
24.07.2026 року представником відповідачки подано додаткові письмові пояснення щодо витрат на професійну правничу допомогу, до яких на підтвердження фактичного надання, обсягу та вартості правничої допомоги долучено договір про надання правничої допомоги від 25.02.2026 року, Угоду про визначення остаточного розміру та порядку оплати гонорару від 07.07.2026 року, Акт приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги з детальним описом виконаних робіт та фіскальний чек від 10.07.2026 року на суму 15 000 грн. 
Згідно з договором від 25.02.2026 року адвокат Сумцова О.В. прийняла на себе зобов`язання щодо надання ОСОБА_1 правничої допомоги та представництва її інтересів у справі № 951/132/26, при цьому розмір та строк сплати гонорару визначаються додатком до договору та актом виконаних робіт. 
Угодою від 07.07.2026 року сторони визначили остаточний фіксований розмір гонорару в сумі 15 000 грн, з яких 10 000 грн — за правничу допомогу в суді першої інстанції та 5 000 грн — за апеляційний перегляд справи. Актом приймання-передачі від 07.07.2026 року деталізовано виконані адвокатом роботи: 20 годин у суді першої інстанції та 10 годин у суді апеляційної інстанції. 
Факт оплати правничої допомоги підтверджено фіскальним чеком від 10.07.2026 року на суму 15 000 грн, у призначенні платежу окремо зазначено 10 000 грн за договором від 25.02.2026 року та 5 000 грн за договором від 16.06.2026 року. 
При цьому представник відповідачки визнає, що докази остаточного розміру 10 000 грн витрат у суді першої інстанції не були подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення від 04.05.2026 року, однак зазначає, що попередній розрахунок цих витрат було заявлено ще 03.04.2026 року. Причинами несвоєчасного подання остаточних доказів називає проживання відповідачки у Польщі, дистанційне погодження та підписання документів, необхідність розмежування робіт між судовими інстанціями та проведення остаточного розрахунку, у зв`язку з чим просить поновити строк для подання відповідних доказів. 
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Обставини справи.
06.03.2024 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг.
Положеннями Анкети-заяви визначено, що вона разом з Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Відповідач підтвердила, що ознайомилася на сайті та отримала у мобільному додатку примірники вказаних документів, що складають договір, та зобов`язалася виконувати його умови.
У пунктах 1, 2 Анкети-заяви міститься прохання ОСОБА_1 відкрити її поточний рахунок в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» у гривні на її ім`я НОМЕР_1 та встановити кредитний ліміт на суму, зазначену у мобільному додатку.
Також у пункті 2 Анкети-заяви зазначено, що у разі виходу з пільгового періоду, що складає до 62 календарних днів, на кредит буде нараховуватися процентна ставка 3,1 % на місяць з першого дня користування кредитом.
Відповідно до пункту 5 Анкети-заяви, невід`ємною частиною зазначеної вище Анкети-заяви є Запевнення Клієнта до Договору про надання банківських послуг monobank, з підписанням якого в мобільному додатку Договір набуває чинності. 
На підтвердження ідентифікації особи відповідача, при підписанні Анкети-заяви до Договору про надання банківських послуг monobank, позивачем надано Форму підтвердження електронного документа датовану 05.03.2024 року.
Крім того, ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису було підписано запевнення клієнта до договору, що є невід`ємною частиною. кредитного договору.
Згідно з п. 3 Запевнення Клієнта до Договору про надання банківських послуг monobank відповідач беззастережно погодилася з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту та повідомляти його про це шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток.
Пунктом 14 указаного документу визначено, що ОСОБА_1 ознайомлена із строком дії договору — 99 років, а також з правом клієнта розірвати договір або припинити зобов`язання за договором у випадку та в порядку передбачених договором, зокрема відмовитися, шляхом подання банку відповідної заяви, від отримання споживчого кредиту протягом 14 днів з моменту його отримання.
Із пункту 10 Запевнення Клієнта до Договору про надання банківських послуг monobank, відповідач надала право та доручила банку здійснювати договірне списання коштів з усіх рахунків, відкритих в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» без додаткових розпоряджень для погашення будь-яких грошових зобов`язань перед банком, що випливають з умов договору або будь-якого іншого договору. 
Також, з допомогою електронного підписано ОСОБА_1 було підписано паспорт споживчого кредиту чорної карти MONOBANK, у якому визначено визначено строк кредитування 25 років. 
Отже, як виснувано судом першої інстанції, заповненням Анкети-заяви відповідач підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту, які діяли станом на 06.03.2024 року, а також засвідчила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановлений законом строк про всі умови договору, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства. 
На виконання умов договору 06.03.2024 року ОСОБА_1 отримала розрахункову карту № НОМЕР_2 та відкрила розрахунковий рахунок № НОМЕР_3 , а АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» перерахувало на вказану карту відповідачки грошові кошти, якими користувалася відповідач, про що свідчить виписка з її особового рахунку про рух коштів по картці за договором.
Згідно розрахунку заборгованості станом на 04.12.2025 року заборгованість становить 22665,39 грн. Ця заборгованість, відповідно до згаданого розрахунку, складається із загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 21 258,31 грн та заборгованості за пенею 1407,08 грн.
Відповідно до виписки про рух коштів по картці за період з 06.03.2024 по 04.12.2025, вбачається, що позивач надав у користування відповідача кредитні кошти. Разом з тим відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за Договором, унаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 04.12.2025 року становить 22 665,39 грн. Ця заборгованість складається із загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 21 258,31 грн та заборгованості за пенею 1407,08 грн. 
Як було установлено судом, деталізацію процедури дострокового стягнення заборгованості за кредитом відображена у п.5.21 Розділу ІІ Умов і правила обслуговування в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» при наданні банківських послуг щодо продуктів monobank | Universal Bank станом на 29.02.2024 року. Відповідно до вказаних положень банк має право вимагати дострокового виконання Боргових зобов`язань в цілому або в певній Банком частці у разі невиконання Клієнтом зобов`язань за Договором. Клієнт зобов`язаний виконати вимогу Банку протягом 2 (двох) календарних днів з дня одержання повідомлення/вимоги Банку про виконання у новий термін/строк основного зобов`язання (всіх грошових зобов`язань) Клієнта за Договором (якщо інше не передбачено Договором). Повідомлення/вимогу, Банк направляє Клієнту у мобільний застосунок. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права. 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом.  Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.
При цьому слід звернути увагу, що з 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким врегульовано в тому числі і питання дострокового повернення споживчого кредиту (стаття 16 Закону).
Починаючи з 10 червня 2017 року, праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою зокрема визначено, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, хоча між сторонами укладено кредитний договір, відповідачка отримувала та використовувала кредитні кошти і станом на 04.12.2025 року мала заборгованість, банк не довів належної реалізації права на дострокове повернення кредиту, строк кредитування за яким визначено у 25 років. Зокрема, позивачем не надано доказів направлення та отримання відповідачкою передбаченого умовами договору повідомлення (вимоги) про дострокове погашення заборгованості, а тому вимога про стягнення 21258,31 грн тіла кредиту є передчасною. Водночас у стягненні 1407,08 грн пені суд відмовив з огляду на встановлену пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України заборону на стягнення неустойки за прострочення виконання кредитних зобов`язань у період дії воєнного стану. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що надання відповідачу кредиту шляхом встановлення йому кредитної лінії із встановленим кредитного ліміту на кредитну картку за укладеним між сторонами Договором відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника.
У позовній заяві позивач посилався на те, що у разі неналежного виконання відповідачем своїх кредитних зобов`язань, банк вважає за необхідним застосування норм чинного цивільного законодавства, а саме ч. 4. с. 16 Закон України «Про споживче кредитування», задля врегулювання відносин щодо дострокового припинення кредитних правовідносин.
Також у позовній заяві позивач стверджував, що коли у відповідача виникло прострочення зобов`язання із сплати щомісячного мінімального платежу за Договором, що сягнуло понад 90 днів, у зв`язку з чим, на підставі положення п.п.5.16 п.5 Розділу ІІ Умов, відбулося істотне порушення клієнтом зобов`язань, то вся заборгованість за кредитом стала простроченою. Тому Банк 02.11.2025 направив відповідачу повідомлення «пуш» про істотне порушення умов Договору та про необхідність погасити суму заборгованості.
Разом з тим, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що позивач не надав доказів щодо надсилання визначеного п. 5.21 повідомлення у мобільний застосунок ОСОБА_1 , як підстави для дострокового стягнення заборгованості.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що доказів направлення позичальнику (споживачу) повідомлення у письмовій формі про затримання ним сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені, позивач суду не надав.
Отже, у позичальника ОСОБА_1 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банк завчасно направив лист-вимогу про дострокове повернення кредиту, а позичальник таку вимогу одержав, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту не є обґрунтованими.
Схожі висновки щодо застосування норми статті 16 Закону №1734-VIII викладено у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі №755/11307/17 та від 22 жовтня 2025 року у справі №766/2926/23.
Згідно з пунктом 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (також у редакції, чинній на час виникнення та існування спірних правовідносин) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 №2102-ІХ в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався і який триває дотепер.
Із змісту наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, укладеного між Універсал Банк та клієнтом ОСОБА_1 , вбачається нарахування пені у розмірі1407,08 грн. в період дії воєнного стану — 01.12.2025 року.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач звільняється від обов`язку сплати на користь позивача пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що до апеляційної скарги позивачем було долучено копію повідомлення «пуш» про істотне порушення умов Договору та про необхідність погасити суму заборгованості від 02.11.2025 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Колегією суддів встановлено, що в апеляційній скарзі відсутнє клопотання позивача про долучення вищезазначеного доказу, як і обґрунтування неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому колегія суддів не приймає вищезазначений доказ.
Щодо витрат відповідача ОСОБА_1 за надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила відповідну заяву. У разі неподання таких доказів протягом установленого строку заява залишається без розгляду.
Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням установленого законом або судом строку. Водночас відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України пропущений процесуальний строк може бути поновлений лише у разі, якщо суд визнає причини його пропуску поважними.
Отже, для поновлення пропущеного строку недостатньо самого посилання на певні життєві чи організаційні обставини. Такі обставини мають бути об`єктивними, істотними та такими, що фактично унеможливлювали вчинення відповідної процесуальної дії у встановлений законом строк.
У цій справі представником відповідачки під час розгляду справи судом першої інстанції було заявлено, що відповідачка очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн та що докази на підтвердження таких витрат будуть подані у встановлений ЦПК України строк (а.с. 78).
Рішення суду першої інстанції ухвалено 04 травня 2026 року. Однак ані до ухвалення рішення, ані протягом п`яти днів після його ухвалення доказів на підтвердження розміру витрат відповідачкою не подано. Такі докази були вперше надані лише під час апеляційного перегляду справи. При цьому Угоду про визначення остаточного розміру та порядку оплати гонорару та Акт приймання-передачі правничої допомоги складено 07 липня 2026 року, а оплату загальної суми гонорару здійснено 10 липня 2026 року, тобто більш ніж через два місяці після ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Як на причини несвоєчасного подання доказів представник відповідачки посилається на фактичне проживання клієнтки у Республіці Польща, дистанційне погодження та підписання документів, необхідність остаточного розмежування робіт між першою та апеляційною інстанціями, звірення фактичного обсягу правничої допомоги та проведення остаточного розрахунку. 
Колегія суддів не вважає наведені причини поважними.
По-перше, проживання відповідачки за межами України саме по собі не свідчить про об`єктивну неможливість оформлення документів щодо правничої допомоги. Правовідносини між відповідачкою та адвокатом уже існували на підставі договору від 25.02.2026 року, а адвокат фактично представляла її інтереси у справі, подавала процесуальні документи та здійснювала професійну діяльність незалежно від місця проживання клієнтки. Жодних доказів того, що перебування відповідачки у Польщі унеможливлювало обмін документами, погодження їх змісту чи підписання у будь-який допустимий спосіб саме протягом п`ятиденного строку після 04.05.2026 року, не наведено.
По-друге, посилання на дистанційне погодження та підписання документів не пояснює їх неподання протягом тривалого часу після ухвалення рішення судом першої інстанції. Представник відповідачки не зазначає, які саме обставини перешкоджали погодженню документів у період з 04 по 09 травня 2026 року, коли законом був установлений строк для їх подання. Сам по собі дистанційний характер взаємодії між адвокатом і клієнтом є способом організації їхніх відносин та не може автоматично визнаватися поважною причиною пропуску процесуального строку.
По-третє, необхідність розмежування робіт між першою та апеляційною інстанціями не могла бути перешкодою для визначення витрат саме за першу інстанцію. На момент ухвалення рішення 04 травня 2026 року обсяг правничої допомоги, фактично наданої у суді першої інстанції, уже був завершеним і міг бути окремо визначений та зафіксований актом. Подальше виникнення витрат, пов`язаних з апеляційним переглядом, не перешкоджало скласти самостійний документ щодо послуг, наданих до моменту ухвалення рішення судом першої інстанції.
Саме такий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 15 листопада 2024 року у справі № 756/12382/19: пізніше складення акта та бажання сторони визначити загальний обсяг послуг після завершення наступної стадії процесу не є об`єктивною перешкодою, оскільки адвокат не був позбавлений можливості скласти окремий акт щодо послуг, наданих у відповідній інстанції.
По-четверте, посилання на необхідність уточнення фактичного обсягу наданої правничої допомоги не є поважною причиною пропуску строку. На момент ухвалення рішення суду першої інстанції адвокату вже був відомий обсяг виконаної нею роботи, а тому вона мала можливість своєчасно оформити та подати відповідні докази суду. 
По-п`яте, пізніше здійснення оплати 10 липня 2026 року не може виправдовувати неподання доказів у травні 2026 року. Частина восьма статті 141 ЦПК України прямо допускає підтвердження не лише витрат, які сторона вже сплатила, а й витрат, які вона має сплатити. Отже, відсутність фактичної оплати на момент ухвалення рішення не перешкоджала подати договір, рахунок, акт або інший документ, який би визначав обов`язок клієнтки сплатити 10 000 грн за правничу допомогу в суді першої інстанції.
У постанові Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі №199/484/21 також наголошено, що поновлення п`ятиденного строку можливе лише за умови доведення об`єктивної неможливості своєчасного подання доказів. Саме по собі пізніше оформлення документів щодо правничої допомоги не свідчить про існування поважної причини пропуску строку.
Таким чином, наведені представником відповідачки обставини характеризують переважно внутрішній порядок організації відносин між адвокатом та клієнтом, а не об`єктивні перешкоди, які не залежали від їх волі та унеможливлювали подання доказів у встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України строк.
Крім того, між закінченням п`ятиденного строку після рішення суду першої інстанції та фактичним оформленням документів минуло близько двох місяців. Представником відповідачки не наведено конкретних обставин, які пояснювали б неможливість вчинення відповідної процесуальної дії протягом усього цього періоду.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що відповідачкою не доведено поважності причин пропуску процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Отже, у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи судом першої інстанції, слід відмовити, а заяву представник ОСОБА_1 - адвоката Сумцової О.В. в частині стягнення з АТ «Універсал Банк» 10 000 грн витрат за надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції — залишити без розгляду. 
Щодо витрат за надану професійну правничу допомогу відповідачу в апеляційному суді у розмірі 5000 грн. 
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, а за результатами розгляду справи вони підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно з частиною третьою цієї статті для визначення розміру витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір таких витрат має бути співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. У разі недотримання цих вимог суд за клопотанням іншої сторони вправі зменшити розмір витрат. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів щодо їх сплати або обов`язку сплатити.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції — без змін, понесені відповідачкою витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції підлягають відшкодуванню за рахунок позивача. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки просила стягнути з АТ «Універсал Банк» 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з апеляційним переглядом справи. На підтвердження цих витрат подано договір про надання правничої допомоги від 25.02.2026 року, Угоду про визначення остаточного розміру та порядку оплати гонорару від 07.07.2026 року, Акт приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги з детальним описом робіт та фіскальний чек від 10.07.2026 року. Угодою визначено фіксований гонорар за апеляційний перегляд у сумі 5 000 грн, а в Акті зазначено 12 видів робіт загальною тривалістю 10 годин. 
22.07.2026 року АТ «Універсал Банк» подало заперечення щодо розміру заявлених витрат, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи, обсягом фактично виконаної адвокатом роботи та ціною позову, і просило відмовити у їх відшкодуванні. 
Оцінивши подані документи, колегія суддів враховує, що зазначені в Акті окремими позиціями аналіз апеляційної скарги, матеріалів справи, нових доказів банку, формування правової позиції, аналіз судової практики та підготовка процесуальних заперечень за своїм змістом є складовими підготовки одного відзиву на апеляційну скаргу, а не самостійними видами правничої допомоги. При цьому справа розглядається у письмовому провадженні, а ціна позову становить 22 665,39 грн, тому заявлені 5 000 грн складають близько 22 % ціни позову.
З огляду на складність справи, фактичний обсяг виконаної роботи, характер наданих послуг, ціну позову та заперечення банку щодо співмірності витрат, колегія суддів вважає, що заявлена сума 5 000 грн є завищеною. Обґрунтованим, розумним та співмірним розміром витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції є 3 000 грн, які підлягають стягненню з АТ «Універсал Банк» на користь відповідачки.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, надав доказам правильну правову оцінку, відтак рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Універсал Банк" — залишити без задоволення.
Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 04 травня 2026 року — залишити без змін.
Стягнути з акціонерного товариства "Універсал Банк" (ЄДРПОУ 21133352) в користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Заяву представника ОСОБА_1 - адвокат Сумцової Олени Володимирівни про стягнення з акціонерного товариства "Універсал Банк" в користь ОСОБА_1 витрат за надану професійну правничу допомогу в суді першої інстанції - залишити без розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Постанову суду апеляційної інстанції складено 21 серпня 2026 року.

Головуюча         Хома М.В.
Судді          Костів О.З.
Храпак Н.М.