ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/21451/25 Головуючий суддя І інстанції Пасічник О. М.
Провадження № 22-ц/818/3926/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про розірвання шлюбу
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року  м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стрєльнікова Євгенія Анатолійовича на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року, у цивільній справі №643/21451/25, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:

03 грудня 2025 року ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Трунілова Я.О. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовна заява мотивована тим, що 26 липня 2023 року з відповідачем зареєстрований шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис за № 1709 у Першому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Малолітніх або неповнолітніх дітей сторони не мають. Шлюбні відносини між сторонами не склались через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейне життя. Шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть. 
На примирення та збереження шлюбу з відповідачем позивач не згоден.
Вважає, що шлюб існує формально та подальше його збереження неможливе, тому просив суд шлюб розірвати.

Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року позов задоволено.
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 укладений 26 липня 2023 року, про що зроблений відповідний актовий запис за № 1709 у Першому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - розірвати.
Після розірвання шлюбу відповідачу залишити прізвище ОСОБА_4 .
Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Стрєльніков Євгеній Анатолійович подав апеляційну скаргу, у якій просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Салтівського районного суду міста Харкова від 16 березня 2026 року скасувати. Постановити ухвалу, якою надати сторонам строк для примирення подружжя. За результатами примирення справу закрити у зв`язку з відсутністю спору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було з`ясовано фактичні взаємовідносини подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, у зв`язку з чим суд прийшов передчасного висновку про задоволення позову. 
Вказав, що відповідач до суду першої інстанції подала відзив, у якому заперечувала про розірвання шлюбу з позивачем, мотивуючи необхідністю збереження шлюбу, звернулась до суду з клопотанням про надання їй та позивачу строку на примирення посилаючись на те, що відсутня згода на розірвання шлюбу, оскільки не вичерпані усі можливості збереження шлюбу.
Зазначив, що суд першої інстанції вважав встановленими обставини, які нічим не підтверджені, що є підставою для перегляду рішення в апеляційному порядку. У свою чергу, зважаючи на те, що апеляційний суд розглядає справи за правилами суду першої інстанції з урахуванням особливостей апеляційного провадження, якщо під час апеляційного розгляду справи про розірвання шлюбу одна зі сторін заявить про бажання примиритися або суд самостійно дійде висновку про можливість збереження сім`ї, апеляційний суд має право зупинити провадження для примирення, незважаючи на те, що справа вже переглядається в апеляції, оскільки частина сьома статті 240 ЦПК України може бути застосована апеляційним судом. Тож, з метою збереження сім`ї відповідачка звертається до апеляційного суду із заявою про бажання відповідачки примиритися та надання для цього строку для примирення.

07 липня 2026 року надійшла заява від представника ОСОБА_2 – адвоката Трунілова Я.О. подав заяву, у якій просить суд проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказав, що позивач та його представник не мають можливості бути присутніми у судовому засіданні, просили розглядати справу за їх відсутності.
Зазначив, що минуло більше 6 місяців з моменту подачі позовної заяви до суду, Позивач підтверджує свій намір розлучитися із Відповідачкою. Суд не має права відмовити в розірванні шлюбу (залишити сторони одруженими), якщо один із подружжя наполягає на розлученні. Примус до збереження шлюбу є порушенням права на свободу особистості.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, подальше сумісне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, тому наявні підстави для розірвання шлюбу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 26 липня 2023 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Першим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1709 (а.с.53).
Від шлюбу малолітніх та неповнолітніх дітей не мають.
Сторони фактично припинили шлюбні відносини, у зв`язку з тим, що в родині відсутнє взаєморозуміння, що призвело до втрати чоловіком почуттів до дружини, притаманних подружжю.
Відповідно до частини 1 статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки встановлені законом.
Згідно з частини 2 статті 104, частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Згідно зі статті 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Відповідно до роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК) . Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.
При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.
Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 січня2026 від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Стрельникова Є.А. через систему «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечувала про розірвання шлюбу з позивачем, мотивуючи необхідністю збереження шлюбу, звернулась до суду з клопотанням про надання їй та позивачу строку на примирення посилаючись на те, що відсутня згода на розірвання шлюбу, оскільки не вичерпані усі можливості збереження шлюбу.
09 березня 2026 від представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Трунілова Я.О. через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява, в якій позивач зазначив, що примирення між сторонами не може бути оскільки позивач немає ніяких почуттів до Відповідача - ОСОБА_1 , обґрунтовуючи тим, що коли він отримав травму і перебував на стаціонарному лікуванні, та потребував сторонньої допомоги, ОСОБА_1 не цікавилася його станом здоров`я, єдине, що її цікавило, то це доступ до квартири, яку купував Позивач за кошти, які отримав після полону. Просив розгляд справи проводити без їх участі, позов задовольнити.
У оскаржуваному рішенні суду, судом було розглянуто клопотання про надання строку для примирення, однак виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин і вимог статті 12, 81 ЦПК України, встановивши, що шлюбні стосунки між сторонами припинилися, сторони не підтримують подружніх стосунків, не цікавляться інтересами один одного, дійшов обґрунтованого висновку про те, що подальше спільне життя подружжя неможливе та відхилив заявлене клопотання.
Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень статті 24 СК України.
Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про недоцільність збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Доводи апеляційної скарги, що судом не встановлено дійсну волю сторін, судовою колегією не приймаються з огляду на таке. 
Відповідно до частин 1-5, 13 статті 13 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. 
Як вбачається з матеріалів справи, разом з позовною заявою ОСОБА_2 подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Також 10 лютого 2026 року представником позивача подано клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.23-24; 57).
Ухвалою Салтівського районного суду м.Харкова від 08 грудня 2025 року по справі було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду на 19 січня 2026 року(а.с.32).
19 січня 2026 року представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.39).
У зв`язку із неявкою всіх учасників справи у судове засідання 19 січня 2026 року розгляд справи було відкладено на 10 лютого 2026 року.
У зв`язку із неявкою всіх учасників справи у судове засідання 10 лютого 2026 року розгляд справи було відкладено на 09 березня 2026 року.
06 березня 2026 року представником позивача було подано клопотання у якому позовні вимоги підтримує, примирення між сторонами не може бути оскільки позивач немає ніяких почуттів до Відповідача - ОСОБА_1 . Просив розгляд справи проводити без їх участі, позов задовольнити. (а.с.61).
09 березня 2026 року представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.66).
У зв`язку із неявкою всіх учасників справи у судове засідання 09 березня 2026 року розгляд справи було відкладено на 16 березня 2026 року.
У судовому засіданні від 16 березня 2026 року приймав участь представник відповідача Стрєльніков Є.А., який повідомив суду про відсутність клопотань і тільки лише на стадії доповнень просив сторонам надати строк для їх примирення (а.с.71-73)
Цивільне процесуальне законодавство не містить обмежень щодо можливості розгляд справи про розірвання шлюбу за відсутності сторони у разі наявності відповідного клопотання, а тому судова колегія не вбачає підстав вважати, що подана позовна заява не відповідала волі ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що розглядаючи справу судом першої інстанції не було надано строк на примирення з позивачем, не спростовують висновки суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
Відповідно до ст. 111 Сімейного Кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Зазначений правовий висновок висловлений в постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц.
Суд першої інстанції, встановивши, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а також враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивачки і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки такий шлюб існує формально, докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.
Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність спільних дітей, та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, вказує що не бажає продовжувати подружнє життя з відповідачкою. На підставі цього, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Судом встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені. Подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18, провадження № 61-1658св20.

Враховуючи принцип рівноправності жінки та чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Однак, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що йдеться у статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінки» у частині першій підпункту «с» - «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання».
Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
За таких обставин, примушування до перебування у шлюбі одного з подружжя, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.
Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права особи вимагати розірвання шлюбу.
Жодного доказу на підтвердження наявності між сторонами подружніх відносин відповідачем суду не надано.
Висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Колегія суддів з огляду на вищевикладене, знаходить необґрунтованим та безпідставним посилання скаржника в апеляційній скарзі про можливість зберегти шлюб, та надати сторонам строк для примирення, зважаючи на відсутність навіть спілкування між сторонами.
Що стосується аргументів скарги щодо невикористаних відповідачем можливостей примирення сторін та збереження шлюбу, то колегія суддів зважає на те, що під час апеляційного провадження у сторін була така реальна можливість, якою вони не скористались, тому підтверджується висновок суду про те, що збереження шлюбу у даному випадку не можливо.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у сторін було вдосталь часу для налагодження відносин та примирення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Стрєльнікова Євгенія Анатолійовича-залишити без задоволення.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 16 березня 2026 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 26 липня 2026 року.

Головуючий   В.Б. Яцина.

Судді колегії    Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.