ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/8025/24 Суддя першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Кравченка Є.Д., суддів: Осіпової О.О., Златіна С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати позивачу пенсії згідно вимог рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ) /2021 відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР від 06 червня 1996 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок основної пенсії позивачу за період з 01 липня 2021 року відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №Г р (II) відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР від 06 червня 1996 року в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок основної пенсії позивача за період з 01 липня 2021 року відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та виплачувати позивачу основну пенсію у розмірі не менше 6 мінімальних пенсій за віком.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 згідно зі статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР від 06 червня 1996 року;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 21366538) здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 та статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР від 06 червня 1996 року, у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум з 05 лютого 2024 року.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії за період з 01 липня 2021 року по 04 лютого 2024 року - залишено без розгляду.
В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року - залишено без змін.
17.12.2025 Черкаський окружний адміністративний суд з урахуванням постанови Верховного Суду від 14.11.2025 видав виконавчий лист №580/8025/24.
13.02.2026 ОСОБА_1 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду із заявою у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, у якій просила визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо не виконання належним чином відповідно до закону постанови Верховного Суду від 14 листопада 2025 року у справі № 580/8025/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 про перерахунок пенсій відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За результатами розгляду заяви постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єкта владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, що сприяли порушенню закону.
В обґрунтування доводів заяви позивач зазначила, що станом на січень 2026 року відповідачем призначено їй пенсію з 01.01.2026 в розмірі 14336,82грн у той час, коли її розмір має становити не менше 15710,82 грн. (2595 грн х6=15 540 грн) + 170,82грн), де - 15540грн - основний розмір пенсії (з розрахунку мінімального розміру пенсії за віком у 2026 році 2595 грн), 170,82грн - додаткова пенсія інвалідам 3 групи з числа потерпілих від наслідків Чорнобильської катастрофи. Позивач зазначила, що така поведінка відповідача свідчить про неналежне виконання судового рішення. 
Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року суд залишив заяву від 13.02.2026 вх. № 7613/26 ОСОБА_1 без задоволення.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року у справі № 580/8025/24 та постановити нову ухвалу. Також позивач просить суд постановити окрему ухвалу з приводу допущених судом першої інстанції порушень норм процесуального права.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що ст.28 Закону України № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Вказала, що статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» від 03.11.2025 № 4695-ІХ установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність -2595 грн. Отже щороку розмір пенсії позивачки повинен перераховуватися виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом на 01 січня відповідного року.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, витребувано справу з суду першої інстанції. Також судом продовжено строк судового розгляду справи на більш розумний термін. 
Відповідач правом на подання апеляційної скарги не скористався, що не перешкоджає її розгляду.
Після надходження адміністративної справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 квітня 2026 року призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження. Також судом продовжено строк розгляду справи на більш розумний термін. 
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні заяви поданої у порядку ст. 383 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що постановою Верховного Суду від 14.11.2025, на підставі якої виданий виконавчий лист, питання належного розміру пенсії внаслідок спірного перерахунку не вирішувалося, предметом і підставою спору не було. Отже, жодних конкретних сум пенсії суд не присуджував.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як зазначалося судом раніше, 17.12.2025 Черкаський окружний адміністративний суд з урахуванням постанови Верховного Суду від 14.11.2025 видав виконавчий лист №580/8025/24. Зокрема, який містить зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, код ЄДРПОУ 21366538) здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 та статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР від 06 червня 1996 року, у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум з 05 лютого 2024 року.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Положеннями частини 4 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлено, що невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Відповідно до частин 2, 3 статті 14 КАС України судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
За змістом статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013, у рішенні від 26.06.2013 зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 за № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 за № 11-рп/2012).
Виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі "Філіс проти Греції" (Philis v. Greece) (№ 1) від 27 серпня 1991 року, серія А, № 209, с. 20, п. 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень (п. 40).
У рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини» Європейський суд з прав людини, вказав, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».
У разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених нормами КАС України.
Статтею 372 КАС України визначений порядок виконання судових рішень в адміністративних справах.
Відповідно до частини 4 статті 372 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
За змістом першого речення частини 1 статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Отже, рішення суду в адміністративних справах може бути виконане як добровільно, з моменту набрання рішенням законної сили, так і примусово, після відкриття відповідного виконавчого провадження. При цьому виконання судового рішення, у якому порядку воно б не відбувалось, є невід`ємною складовою права на судовий захист.
Процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, який може здійснюватися, зокрема, у порядку, передбаченому статтею 383 КАС України.
За змістом частин 1, 2 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
У такій заяві зазначаються:
1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява;
2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету;
3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;
4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі;
5) номер адміністративної справи;
6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження;
7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання;
8) інформація про хід виконавчого провадження;
9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви;
10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.
Відповідно до частини 4 статті 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
Положеннями частини 6 статті 383 КАС України встановлено, що за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
Із системного аналізу зазначених правових норм випливає, що правовий інститут судового контролю за виконанням рішення суду, механізм якого передбачений статтею 383 КАС України, підлягає застосуванню виключно у випадку встановлення протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень при виконанні виконання рішення суду, які порушують права та/або законні інтереси позивача.
Судовий контроль за виконанням судового рішення, передбачений положеннями ст. 383 КАС України, стосується забезпечення реалізації вже визначених судом прав та обов`язків у межах існуючого рішення. Натомість, підставою для нового позову є виникнення нових правовідносин, коли суб`єкт владних повноважень приймає нові рішення або вчиняє нові дії (навіть якщо вони формально пов`язані з виконанням попереднього рішення), які стосуються інших періодів, ґрунтуються на нових фактичних обставинах чи нормативно-правових актах, та, на думку особи, знову порушують її права чи законні інтереси.
Водночас, необхідно чітко розмежовувати ситуації, коли йдеться виключно про невиконання або неналежне виконання вже ухваленого судового рішення, що охоплюється ст. 383 КАС України, та ситуації, коли на підставі або у зв`язку з виконанням рішення суду суб`єкт владних повноважень вчиняє нові дії або приймає нові рішення, які, на думку позивача, знову порушують його права, або коли спір стосується аспектів, які не були предметом розгляду у справі, хоча й виникли у зв`язку з нею, особливо коли ці нові рішення та дії ґрунтуються на нових нормативно-правових актах, що визначають порядок обчислення розміру пенсії, стосуються нових розрахункових періодів та приймаються у формі окремих індивідуальних актів, що безпосередньо впливають на права та обов`язки особи і не є простою констатацією виконання попереднього судового рішення.
Існування спеціального порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченого ст. 383 КАС України, не позбавляє особу права на звернення до суду з новим адміністративним позовом, якщо дії чи рішення суб`єкта владних повноважень, хоч і вчинені в контексті виконання рішення суду, за своєю суттю виходять за межі простого механізму його виконання, стосуються нових правових підстав, нових обставин (наприклад, застосування нових нормативних актів, розміру прожиткового мінімуму за інші періоди, що не були охоплені попереднім рішенням) та створюють нові юридичні наслідки для особи, які, на її думку, порушують її права. Позовне провадження у таких випадках є належним та процесуально допустимим способом захисту і не суперечить логіці інституту судового контролю, який має вужчу спрямованість - на забезпечення реалізації вже винесеного судового акту в тій частині, в якій права та обов`язки сторін були чітко визначені.
Як свідчить зміст поданої заяви, позивач оскаржує дії ГУ ПФ України в Черкаській області щодо нарахування та виплати пенсії з 01.01.2026 виходячи з величини прожиткового мінімуму осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» - 2361 грн.
Колегія суддів враховує, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14.11.2025 року у справі № 580/8025/24, зокрема, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок основної пенсії ОСОБА_1 відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)/2021 та статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №230/96-ВР від 06 червня 1996 року, у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум з 05 лютого 2024 року.
З матеріалів справи, зокрема протоколу розрахунку пенсії наданого позивачем слідує, що 20.12.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Черкаській області на виконання рішення суду було здійснено перерахунок розміру пенсії позивача, зокрема нараховано пенсію по інвалідності в сумі 14166,00 грн (2361,00 х 6) та 170,82 грн додаткової пенсії інвалідам 3 групи з числа потерпілих ЧАЕС пост. №112 п.5.
Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2024 та з 01.01.2025 становив 2361,00 грн.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем пенсію по інвалідності обчислено шляхом множення розміру прожиткового мінімуму 2361,00 грн *6, що становить розмір 14166,00 грн, який нараховано позивачу з 20.12.2025 на виконання рішення суду.
Отже пенсійний орган при виконанні судового рішення в цій справі, здійснюючи перерахунок пенсії за період, зазначений в судовому рішенні (з 05.02.2024), застосував прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, в належному розмірі (2361,00 грн).
З 01.01.2026 набрав чинності Закон України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», статтею 7 якого визначено, що з 01.01.2026 розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, становить 2595,00 грн.
Колегія суддів зазначає, що рішенням ГУ ПФ України в Черкаській області про перерахунок пенсії №971190131471 від 20.12.2025 ОСОБА_1 визначено розмір пенсії за новий період (з 01.01.2026), який не стосувався предмета судового спору в цій справі. Отже такий перерахунок не є простою арифметичною дією на виконання судового рішення, а є самостійним актом індивідуальної дії, що породжує нові правовідносини та, відповідно, може бути предметом окремого судового оскарження.
Колегія суддів вважає, що оскарження позивачем правильності застосування розміру прожиткового мінімуму, визначеного Законами про Державний бюджет на відповідний рік, при перерахунку пенсії становить самостійний новий публічно-правовий спір, що підлягає окремому вирішенню в порядку позовного провадження.
Водночас, враховуючи зміст судового рішення по справі № 580/8025/24 - постанови Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні вимог заяви позивача в порядку статті 383 КАС України, оскільки предметом розгляду у цій справі не було питання щодо обчислення розміру пенсії із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Розглянувши апеляційну скаргу в частині вимоги про постановлення окремої ухвали у зв`язку з допущенням судом першої інстанції порушення норм процесуального права, що, на думку скаржника, призвело до прийняття незаконного судового рішення, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Статтею 324 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
За усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформульованою, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16, окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 320/4936/23 підтвердив, що обов`язковими умовами для постановлення окремої ухвали є: (1) порушення закону чи іншого нормативно-правового акта із чітким зазначенням відповідної норми та обґрунтуванням, у чому саме полягає порушення; (2) встановлення причин та умов, що сприяли його вчиненню. Окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, коли під час судового розгляду справи встановлено певне правопорушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Принципово важливим є те, що згідно з наведеними нормами та судовою практикою їх застосування постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Таким чином, навіть у разі виявлення судом порушення закону питання про постановлення окремої ухвали вирішується судом на власний розсуд з урахуванням конкретних обставин справи.
Скаржник пов`язує вимогу про постановлення окремої ухвали з тим, що суд першої інстанції, на його думку, допустив порушення норм процесуального права при розгляді заяви про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності відповідача, що спричинило прийняття незаконного судового рішення.
Колегія суддів звертає увагу, що за змістом статті 249 КАС України підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення судом порушення закону безпосередньо під час розгляду справи - як самостійного, виявленого у діяльності відповідного суб`єкта, а не як процесуального порушення при ухваленні конкретного судового рішення у справі. Виправлення процесуальних порушень суду першої інстанції, що зумовили ухвалення незаконного судового рішення, - це предмет апеляційного перегляду відповідно до статей 315-317 КАС України, а не підстава для постановлення окремої ухвали.
Наявність механізму апеляційного оскарження як самостійного та достатнього способу захисту від процесуальних порушень нижчестоящого суду виключає необхідність одночасного застосування такого процесуального засобу, як окрема ухвала, для реагування на ті самі порушення.
Ця позиція узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, відповідно до якого можливість забезпечення права на апеляційний перегляд є також однією з основних засад (принципів) судочинства, і таке право не може бути обмежено у спосіб постановлення окремої ухвали (постанова КАС ВС від 13 вересня 2023 року у справі № 120/4975/22).
Окрім зазначеного, колегія суддів не встановила обставин, які б свідчили про наявність у діях суду першої інстанції ознак системного або умисного порушення закону, що вимагало б окремого реагування поза межами апеляційного перегляду. Саме по собі ухвалення судом першої інстанції процесуального рішення, не є тим порушенням закону, яке становить підставу для застосування інституту окремої ухвали в розумінні статті 249 КАС України.
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що передбачені статтею 249 КАС України підстави для постановлення окремої ухвали у цій справі відсутні, а тому вимога апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягає.
За змістом статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 229, 242, 243, 250, 308, 312, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2026 року по справі №580/8025/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.Д. Кравченко

Судді: О.О. Осіпова

С.В. Златін