СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 серпня 2026 року Справа № 480/2900/26
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/2900/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, 40009), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 поверх, м. Харків, 610220), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 15.01.2026 № 204650028925 щодо відмови у призначені позивачу пенсії за вислугу років відповідно до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 19.09.1986 по 20.08.1987 в Республіці Казахстан, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 19.09.1986, та періоди навчання з 01.09.1987 по 23.06.1988 та з 29.08.1989 по 05.11.1992 в Республіці Казахстан, згідно довідки від 16.02.2024 № 2Д4;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити та провести виплату пенсії за вислугу років з 06.01.2026, обчисливши стаж роботи згідно Порядку обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 1992 р. № 418 та з врахуванням п. «а» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ, у редакції до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-УІІІ, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.01.2026 позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років як працівнику льотного складу. 
За принципом екстериторіальності заяву розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області, яке рішенням від 15.01.2026 №204650028925 відмовило у призначенні пенсії. Позивач вважає, що пенсійним органом безпідставно не враховано документально підтверджені періоди роботи та навчання в Казахській РСР/Республіці Казахстан, а також наліт годин під час навчальних польотів, що вплинуло на визначення його вислуги років.
Позивач також зазначає, що при визначенні необхідної вислуги років відповідач застосував вимогу про наявність станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців вислуги. На думку позивача, з огляду на Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 підлягає застосуванню пункт «а» статті 54 Закону №1788-XII у редакції до змін, внесених законами №213-VIII та №911-VIII, яким для чоловіків було передбачено право на пенсію за вислугу років незалежно від віку за наявності не менше 25 років роботи на відповідних посадах.
Ухвалою суду від 27.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №480/2900/26. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області подало письмові пояснення, в яких проти позовних вимог заперечило.
Третя особа зазначила, що рішення за заявою позивача приймало Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, а тому саме цей орган є компетентним завершити процедуру призначення пенсії. 
По суті спору третя особа послалася на пункт 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV та постанову Кабінету Міністрів України №418, вказавши на необхідність 26 років 6 місяців вислуги станом на 11.10.2017. Також зазначено, що періоди роботи і навчання в Казахстані та наліт годин за час навчання не враховані у зв`язку з припиненням для України дії Угоди від 13.03.1992. За розрахунком пенсійного органу вислуга років позивача становила 16 років 5 місяців 11 днів.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 06.01.2026 звернувся із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 15.01.2026 №204650028925 у призначенні пенсії відмовлено. В оскаржуваному рішенні зазначено, що загальний страховий стаж позивача становить 37 років 5 місяців 4 дні, а вислуга років - 16 років 5 місяців 11 днів. 
Пенсійний орган не зарахував період роботи в Казахській РСР з 19.09.1986 по 20.08.1987, періоди навчання з 01.09.1987 по 23.06.1988 та з 29.08.1989 по 31.10.1992, а до пільгового обчислення вислуги не включив наліт годин за період навчання з 01.09.1987 по 31.10.1992, пославшись на відсутність чинної на дату звернення угоди з Республікою Казахстан.
З трудової книжки НОМЕР_1 від 19.09.1986 вбачається, що позивач у період з 19.09.1986 по 20.08.1987 працював на території Казахської РСР. Записи про прийняття на роботу та звільнення внесені послідовно, містять посилання на відповідні накази та засвідчені у встановленому порядку.
Архівною довідкою від 16.02.2024 №2Д4 та документами навчального закладу підтверджено, що 01.09.1987 позивача зараховано курсантом першого курсу Актюбінського вищого льотного училища цивільної авіації; 23.06.1988 йому надано академічну відпустку у зв`язку з призовом на строкову військову службу; 29.08.1989 він поновив навчання. Рішенням державної екзаменаційної комісії від 31.10.1992 позивачу присвоєно кваліфікацію інженера-пілота, а наказом від 05.11.1992 оформлено випуск та видачу диплома.
Довідкою ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» від 05.12.2025 щодо нальоту годин підтверджено, зокрема, що з 01.09.1987 по 31.10.1992 у період навчання в Актюбінському вищому льотному училищі цивільної авіації позивач як курсант виконував навчальні польоти на літаках ЯК-40 та ЯК-18, наліт за цей період становить 107 годин 19 хвилин. Цією ж довідкою відображено подальший наліт на посадах другого пілота та командира повітряного судна; сумарний наліт станом на 04.06.2015 становив 6055 годин 24 хвилини, а станом на 24.10.2025 - 9751 годину 06 хвилин.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV). Частиною другою статті 5 цього Закону передбачено, що виключно Законом №1058-IV визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, а дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який сплачені страхові внески. За періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку страховий стаж обчислюється на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності Законом №1058-IV, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Статтею 62 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Аналогічне правило закріплено пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. Лише за відсутності трудової книжки, необхідних записів у ній або за наявності неправильних чи неточних записів стаж підтверджується іншими документами, визначеними пунктом 3 Порядку №637.
Стаття 56 Закону №1788-XII у редакції, що регулює зарахування періодів до 01.01.2004, передбачала включення до стажу роботи як роботи, виконуваної на підставі трудового договору, так і періоду навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, училищах та на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації і перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі.
Отже, для періодів роботи та навчання позивача 1986-1992 років визначальними є належні первинні документи про трудову діяльність і навчання та правове регулювання, чинне у період набуття відповідного стажу.
Щодо правового значення факту набуття спірних періодів на території Казахської РСР/Республіки Казахстан суд зазначає таке.
Статтею 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення складається, зокрема, з міжнародних договорів України у сфері пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, застосовуються правила міжнародного договору.
Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 діяла у відносинах між Україною та Республікою Казахстан у період набуття позивачем частини спірного стажу. Статтею 1 Угоди закріплювався принцип територіальності пенсійного забезпечення, а статтею 6 передбачалося, що для встановлення права на пенсію, у тому числі на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності Угодою.
Статтею 11 Угоди від 13.03.1992 передбачалося прийняття належним чином виданих документів без легалізації, а статтею 13 встановлено, що пенсійні права громадян держав-учасниць, які виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу держави-учасниці з Угоди.
Крім того, Угода про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994, ратифікована Законом України від 11.07.1995 №290/95-ВР, передбачає взаємне визнання Сторонами трудового стажу, у тому числі стажу на пільгових підставах і за спеціальністю. Припинення Україною дії окремих міжнародних договорів у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь не є тотожним припиненню дії відповідного міжнародно-правового регулювання у відносинах з Республікою Казахстан.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 Україна вийшла з Угоди від 13.03.1992; для України її дія припинилася у 2023 році. Однак така обставина настала значно пізніше періодів роботи та навчання позивача і сама по собі не може ретроспективно анулювати юридичні наслідки трудової діяльності та навчання, що мали місце під час дії відповідного правового регулювання.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків пом`якшення або скасування відповідальності особи. У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 роз`яснено, що до події чи факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Верховний Суд у справах, на які посилається позивач, зокрема у постановах від 14.11.2019 у справі №676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі №555/2250/16-а, від 17.06.2020 у справі №646/1911/17, від 21.02.2020 у справі №291/99/17 та від 06.07.2020 у справі №345/9/17, виходив із необхідності оцінювати право на зарахування стажу, набутого на території держав - учасниць відповідних міжнародних угод, з урахуванням правового регулювання, чинного під час набуття такого стажу, та неприпустимості покладення на особу негативних наслідків подальшої зміни міждержавних відносин.
Тому посилання в оскаржуваному рішенні лише на факт виходу України у 2023 році з Угоди від 13.03.1992 не є достатнім обґрунтуванням для неврахування періодів, набутих позивачем у 1986-1992 роках.
Разом з тим суд враховує, що на дату звернення позивача діяла стаття 24-1 Закону №1058-IV та постанова Кабінету Міністрів України від 16.05.2025 №562, якими врегульовано питання врахування періодів трудової діяльності до 01.01.1992 за межами України у республіках колишнього СРСР та механізм підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат за такі періоди.
Порядок, затверджений постановою №562, не передбачає автоматичної та остаточної відмови лише через відсутність у заявника документа іноземного пенсійного органу. Якщо такий документ відсутній, особа зазначає причини неможливості його отримання і може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою у направленні відповідного запиту. Якщо інформаційний обмін неможливий або відповідь не надходить у визначений строк, передбачено спеціальний механізм обчислення пенсії з урахуванням відповідних періодів за умови зазначення особою інформації про неотримання пенсійних виплат в іншій державі.
Оскаржуване рішення не містить аналізу зазначеного механізму, не встановлює, чи отримує позивач пенсійні виплати в Республіці Казахстан, чи існувала можливість відповідного інформаційного обміну та чи вживались пенсійним органом заходи, передбачені постановою №562. Натомість єдиною наведеною підставою неврахування Казахстану є припинення дії Угоди від 13.03.1992. Такий спосіб мотивування не відповідає вимогам повного та всебічного розгляду заяви.
Щодо періоду роботи з 19.09.1986 по 20.08.1987 та періодів навчання суд виходить з такого.
Факт роботи позивача з 19.09.1986 по 20.08.1987 підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 . Пенсійний орган не навів зауважень до форми, змісту чи достовірності відповідних записів, не встановив їх виправлення, суперечності або відсутність необхідних реквізитів. За таких обставин трудова книжка є належним і достатнім первинним доказом самого факту роботи.
Періоди навчання з 01.09.1987 по 23.06.1988 та з 29.08.1989 по 05.11.1992 підтверджені архівною довідкою від 16.02.2024 №2Д4 та документами навчального закладу. При цьому дата 05.11.1992 підтверджується наказом про випуск та присвоєння кваліфікації інженера-пілота, тоді як 31.10.1992 є датою рішення державної екзаменаційної комісії. 
Отже, для цілей загального стажу закінчення навчання не може бути механічно обмежене 31.10.1992 за наявності документа про завершення навчання 05.11.1992.
З урахуванням частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV та статті 56 Закону №1788-XII зазначені документально підтверджені періоди підлягають оцінці як періоди, що за законодавством, чинним до 01.01.2004, враховувалися до стажу роботи. Сам факт набуття цих періодів на території Казахської РСР/Республіки Казахстан не дає підстав для їх виключення лише у зв`язку з подальшим припиненням Угоди від 13.03.1992.
Щодо обчислення вислуги років працівника льотного складу суд зазначає таке.
Статтею 51 Закону №1788-XII визначено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Пунктом «а» статті 54 Закону №1788-XII у редакції до змін, внесених Законом України від 02.03.2015 №213-VIII та Законом України від 24.12.2015 №911-VIII, було передбачено право працівників льотного та льотно-випробного складу на пенсію за вислугу років незалежно від віку за наявності вислуги не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Пунктом 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення пенсії за вислугу років, передбачені статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-XII, пенсія за вислугу років призначається за їх зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-XII.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту «а» статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними законами №213-VIII та №911-VIII. Конституційний Суд України окремо зазначив, що збільшення на п`ять років спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, не враховувало юридичної природи цього виду пенсії та порушувало право на соціальний захист.
За таких обставин при вирішенні питання про необхідну для позивача вислугу років суд застосовує правове регулювання пункту «а» статті 54 Закону №1788-XII, яке діяло до внесення неконституційних змін, тобто виходить із необхідності не менше 25 років вислуги для чоловіка без встановлення додаткової вікової умови.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 затверджено Порядок обчислення строків вислуги років для призначення пенсій працівникам льотного складу. 
Згідно з цим Порядком при обчисленні вислуги для членів льотних екіпажів повітряних суден цивільної авіації враховується фактичний наліт годин за встановленими правилами; для відповідних видів польотів один місяць вислуги визначається за кожні 20 годин нальоту, а річна вислуга визначається шляхом переведення отриманої кількості місяців у роки.
Пункт 4 Порядку №418 окремо врегульовує врахування часу навчання у вищих навчальних закладах авіації. Якщо навчанню не передувала робота на посадах льотного складу, такий період не зараховується до спеціальної вислуги автоматично за календарною тривалістю, однак підлягає врахуванню за фактичним нальотом годин у період навчальних польотів.
Отже, вимога позивача про включення до загального страхового стажу самого періоду навчання та питання його спеціальної льотної вислуги мають різну правову природу: загальний стаж підтверджується документами про навчання і оцінюється за статтею 56 Закону №1788-XII, тоді як спеціальна вислуга за час навчання визначається за фактичним нальотом відповідно до Порядку №418.
Довідкою ТОВ «Авіакомпанія СкайАп» від 05.12.2025 підтверджено 107 годин 19 хвилин навчальних польотів у період з 01.09.1987 по 31.10.1992. Відмова врахувати ці години виключно з мотиву відсутності на дату звернення чинної угоди з Республікою Казахстан суперечить наведеному правовому регулюванню, оскільки наліт є документально підтвердженим фактом професійної підготовки, набутим у період дії міждержавного регулювання, а Порядок №418 не ставить саме правило перерахунку фактичного нальоту у залежність від сучасного стану міждержавних відносин.
Крім того, з довідки від 05.12.2025 вбачається, що станом на 04.06.2015 сумарний підтверджений наліт позивача становив 6055 годин 24 хвилини. За правилом 20 годин нальоту за один місяць вислуги 6000 годин відповідають 300 місяцям, тобто 25 рокам. 
Отже, наведені документи свідчать, що за умови врахування підтверджених навчальних польотів позивач до зміни законодавства вже мав понад 25 років вислуги, необхідної відповідно до пункту «а» статті 54 Закону №1788-XII у редакції до змін 2015 року.
Посилання третьої особи на необхідність 26 років 6 місяців вислуги не враховує правових наслідків Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019, яким збільшення спеціального стажу на п`ять років у пункті «а» статті 54 Закону №1788-XII визнано неконституційним.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо, пропорційно та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Водночас відповідно до частини другої цієї статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, крім випадків, прямо визначених законом.
Оскаржуване рішення не містить належної оцінки трудової книжки, архівної довідки №2Д4, документів про завершення навчання 05.11.1992, довідки про наліт годин та правових наслідків Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019. Пенсійний орган фактично обмежився двома тезами - виходом України з Угоди від 13.03.1992 та відсутністю чинної угоди з Казахстаном - без аналізу правового режиму на момент набуття стажу і без розмежування загального страхового стажу та спеціальної льотної вислуги.
Тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 15.01.2026 №204650028925 не відповідає критеріям обґрунтованості та законності і підлягає скасуванню.
Щодо способу захисту порушеного права суд зазначає таке.
За змістом статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт, а також зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. Якщо для прийняття рішення на користь позивача виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд може зобов`язати відповідача прийняти рішення на користь позивача.
У цій справі факт роботи і навчання підтверджено первинними документами; фактичний наліт годин підтверджено спеціальною довідкою авіакомпанії; Порядок №418 встановлює математичний спосіб перерахунку такого нальоту у вислугу років; а необхідний розмір спеціальної вислуги визначається пунктом «а» статті 54 Закону №1788-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №2-р/2019. Отже, у відповідача відсутній вибір між кількома правомірними варіантами поведінки після встановлення зазначених юридичних фактів.
Станом на 04.06.2015 документально підтверджений наліт перевищував 6000 годин, що за правилами Порядку №418 становить понад 25 років вислуги. Тому суд вважає, що належним та ефективним способом захисту є не лише скасування оскаржуваного рішення, а й зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років з дати його звернення - 06.01.2026 - із здійсненням відповідного розрахунку та виплати.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1331,00 грн, що підтверджується квитанцією від 17.04.2026. Оскільки спір виник унаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення, зазначені витрати підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задовольнити у повному обсязі.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 15.01.2026 №204650028925 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 19.09.1986 по 20.08.1987 та періоди навчання з 01.09.1987 по 23.06.1988 і з 29.08.1989 по 05.11.1992, підтверджені трудовою книжкою НОМЕР_1 та довідкою від 16.02.2024 №2Д4.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області при обчисленні вислуги років ОСОБА_1 врахувати відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.07.1992 №418 наліт 107 годин 19 хвилин навчальних польотів за період з 01.09.1987 по 31.10.1992 та здійснити обчислення підтвердженої вислуги років працівника льотного складу з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту 2-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та пункту «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII у редакції до внесення змін законами України №213-VIII та №911-VIII, з 06.01.2026, та провести належні нарахування і виплату.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43, м. Суми, 40009, код ЄДРПОУ 21108013) судовий збір у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 00 коп. 
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Кунець