154/1579/26 
2/154/1171/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області у складі:
головуючого судді Вітера І.Р.,
за участю секретаря судового засідання Багдасарової Л.А.,

за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
відповідачів ОСОБА_2 ,, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представника відповідачів - адвоката Лесика С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Володимирі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування майнової і моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
20 квітня 2026 року до Володимирського міського суду Волинської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування майнової і моральної шкоди.
Стислий виклад позовних вимог
Позов мотивовано тим, що у березні 2024 року позивачу стало відомо про намір відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продати житловий будинок, розташований у АДРЕСА_1 . Після відповідних перемовин сторони, за твердженням позивача, досягли усної домовленості про купівлю-продаж цього будинку за 13 000 доларів США. Оскільки повної суми коштів на той час позивач не мав, сторони домовилися, що він передасть відповідачам аванс у розмірі 2500 доларів США, а решту коштів сплатить у грудні 2025 року після реалізації вирощеного врожаю, після чого сторони мали намір оформити договір купівлі-продажу житлового будинку в нотаріальному порядку.
Позивач зазначає, що 22 березня 2024 року він отримав у банку кредит у розмірі 200000 грн, а 02 квітня 2024 року на виконання домовленостей передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2500 доларів США, про що остання надала письмову розписку. Вартість переданих коштів позивач визначає у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 05 квітня 2025 року в сумі 109 536 грн.
Також позивач вказує, що після досягнення домовленості щодо придбання будинку він фактично почав користуватися ним та, вважаючи домовленість із відповідачами реальною і такою, що буде виконана, здійснив за власний рахунок роботи з покращення житлового будинку. Зокрема, у серпні 2024 року він перекрив дах будинку, замінивши черепицю на шифер, замінив крокви, обрешітку та інші елементи покрівлі, а також провів воду. Загальну суму витрат на такі роботи і матеріали позивач визначає у розмірі 74 413 грн.
У зв`язку з цим позивач вважає, що загальний розмір майнової шкоди, завданої йому відповідачкою ОСОБА_2 , становить 183 949 грн, з яких 109 536 грн - гривневий еквівалент переданого авансу в сумі 2500 доларів США, а 74 413 грн - витрати на покращення житлового будинку. На обґрунтування цієї частини вимог позивач посилається на положення цивільного законодавства щодо недійсності правочину, повернення виконаного за недійсним правочином та повернення безпідставно набутого або збереженого майна.
Крім того, позивач зазначає, що влітку 2025 року відповідачі, всупереч попереднім домовленостям, почали вимагати від нього негайної сплати всієї суми або звільнення будинку. Позивач стверджує, що у червні 2025 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їхня дочка ОСОБА_4 , яка є працівником поліції, прибули до будинку разом із двома працівниками поліції, після чого почали виносити з будинку речі позивача та його матері, а також замінили замки, унаслідок чого він втратив доступ до будинку.
Позивач вважає такі дії відповідачів самоправними та незаконними, оскільки, на його думку, виселення з житлового будинку могло здійснюватися лише у встановленому законом порядку, зокрема після попередження про звільнення житла та на підставі рішення суду компетентними органами. Позивач зазначає, що він попереджав відповідачів про незаконність їхніх дій, однак вони на це не реагували.
Моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що внаслідок дій відповідачів він та його мати, яка була особою похилого віку і потребувала догляду, були фактично позбавлені можливості користуватися житлом, що спричинило йому значні душевні страждання, порушило звичний спосіб життя, змусило шукати інше житло для матері, а також негативно вплинуло на його стан здоров`я.
За твердженням позивача, після вказаних подій у нього погіршився стан здоров`я, з`явилися проблеми із серцем, він звертався за медичною допомогою, проходив обстеження та лікування, а у листопаді 2025 року йому було проведено операцію на серці. Надалі, як зазначає позивач, йому встановлено третю групу інвалідності. Позивач також пов`язує з діями відповідачів погіршення стану здоров`я своєї матері та її подальшу смерть.
Позивач вказує, що через погіршення стану здоров`я та тривале лікування він не зміг зібрати врожай квасолі і гарбузів, реалізація якого, за його твердженням, мала забезпечити можливість розрахуватися з відповідачами за будинок та погасити кредит, отриманий для передачі авансу. Неповернення відповідачкою ОСОБА_2 отриманих коштів, на думку позивача, додатково погіршило його майновий та психологічний стан, оскільки банк продовжує нараховувати заборгованість та штрафні санкції.
З урахуванням наведеного позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 150 000 грн та просить стягнути її солідарно з усіх трьох відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Процесуальні дії та рішення у справі
Ухвалою суду від 30 квітня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, визначено сторонам строк для подання заяв по суті справи та призначено судове засідання.
18 травня 2026 року від представника відповідачів - адвоката Лесика С.І. - надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачі проти задоволення позову заперечили повністю.
10 червня 2026 року відбувся судовий розгляд справи, за наслідками якого суд перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив перерву до 12 червня 2026 року.
Ухвалою суду від 12 червня 2026 року поновлено судовий розгляд справи виключно в межах з`ясування обставин передачі ОСОБА_1 . ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2500 доларів США, правової підстави їх передачі та утримання, позиції сторін щодо правової природи цих коштів, а також заявленого позивачем способу захисту в цій частині. Судове засідання призначено на 25 червня 2026 року.
Під час поновленого судового розгляду на підставі паспорта громадянина України встановлено, що правильними анкетними даними відповідачки є ОСОБА_2 , тоді як у позовній заяві її по батькові помилково зазначено як « ОСОБА_2 ». Задоволено клопотання позивача про оголошення перерви для подання письмової заяви з цього приводу.
03 липня 2026 року позивач ОСОБА_1 подав заяву, у якій зазначив, що під час підготовки позовної заяви, не маючи точних анкетних даних відповідачки, помилково зазначив її по батькові як « ОСОБА_2 », тоді як правильним є « ОСОБА_2 ». Позивач просив вважати, що позов подано саме до ОСОБА_2 , яка є відповідачкою у справі з усіма правами та обов`язками відповідача.
Також позивач подав позовну заяву в новій редакції, у якій предмет і підстави позову залишив незмінними, уточнивши лише правильне по батькові відповідачки - ОСОБА_2 .
08 липня 2026 року протокольною ухвалою суд визнав помилкою зазначення у позовній заяві по батькові відповідачки як « ОСОБА_2 » та постановив продовжити судовий розгляд справи до ОСОБА_2 з тих самих підстав і предмета позову.
Суд продовжив поновлений судовий розгляд у межах, визначених ухвалою суду від 12 червня 2026 року, заслухав додаткові пояснення учасників справи щодо правової природи коштів у сумі 2500 доларів США, після чого перейшов до стадії ухвалення рішення та оголосив перерву до 13 липня 2026 року.
Позиція відповідачів за відзивом
У поданому відзиві представник відповідачів - адвокат Лесик С.І. просив у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на його необґрунтованість, побудову переважно на припущеннях, емоційних твердженнях та суб`єктивному баченні обставин, без належних, допустимих і достатніх доказів у розумінні статей 76-81 ЦПК України.
Відповідачі зазначили, що сам позивач фактично визнає відсутність між сторонами належно оформленого договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки письмовий договір не укладався, нотаріальне посвідчення не здійснювалося, а державна реєстрація переходу права власності не проводилася. У зв`язку з цим, на думку відповідачів, у позивача не виникло права власності, права користування чи будь-якого іншого речового права щодо спірного житлового будинку, а самі лише очікування позивача щодо можливого придбання майна в майбутньому не можуть створювати для власника будинку юридичних обов`язків.
Також відповідачі заперечили доводи позивача про передачу 2500 доларів США як завдатку. Відзив мотивовано тим, що відповідно до положень статті 570 ЦК України завдаток може мати місце лише за наявності основного зобов`язання, виконання якого він забезпечує. Оскільки письмовий договір між сторонами не укладався, а істотні умови майбутнього договору не були належно погоджені, передача грошових коштів сама по собі, на думку відповідачів, не свідчить про виникнення правовідносин завдатку чи будь-яких прав позивача на нерухоме майно.
Відповідачі також не визнали вимоги про стягнення витрат на перекриття даху та проведення води до будинку. Вони зазначили, що будь-які ремонтні роботи позивач, за його ж твердженнями, здійснював добровільно, на власний ризик і без належного погодження з власником майна. Договору підряду, письмового погодження кошторису, актів приймання-передачі виконаних робіт, письмових дозволів власника чи інших документів, які б підтверджували погодження обсягу і вартості робіт, позивач не надав.
Окремо відповідачі звернули увагу на те, що подані позивачем розрахунки, акти чи кошториси не можуть вважатися належними доказами понесених витрат, оскільки складені в односторонньому порядку самим позивачем, не містять підписів відповідачів, не підтверджують погодження сторонами обсягів, вартості та необхідності виконання відповідних робіт, а також не дають можливості встановити реальний обсяг робіт, використані матеріали, їхню вартість і зв`язок таких робіт саме зі спірним будинком.
Заперечуючи проти вимог про відшкодування моральної шкоди, відповідачі зазначили, що позивач не був власником чи співвласником спірного будинку, не мав зареєстрованого права користування, не укладав договору найму чи оренди, а проживав у будинку виключно за згодою власника. Тому припинення такої згоди, на думку відповідачів, саме по собі не є підставою для компенсації моральної шкоди в заявленому розмірі.
Відповідачі категорично заперечили твердження позивача про незаконне виселення, вказавши, що позивач маніпулює цим терміном та намагається надати звичайному побутовому конфлікту характеру грубого порушення житлових прав. На їхню думку, оскільки жодного договору найму чи оренди між сторонами не укладалося, посилання позивача на спеціальні гарантії для наймачів житла є безпідставним.
Крім того, відповідачі заперечили наявність причинно-наслідкового зв`язку між їхніми діями та погіршенням стану здоров`я позивача, встановленням йому інвалідності, проведенням операції на серці чи смертю його матері. Відповідачі зазначили, що подані медичні документи можуть підтверджувати лише факт звернення позивача за медичною допомогою та наявність певних захворювань, однак не доводять, що саме дії відповідачів спричинили виникнення або розвиток цих захворювань. Жодного висновку судово-медичної експертизи, висновку лікаря чи іншого належного доказу причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів і станом здоров`я позивача суду не подано.
Також відповідачі вказали, що позов не містить належного обґрунтування залучення до участі у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки, за змістом самого позову, власником спірного будинку є ОСОБА_2 , саме вона, за твердженням позивача, отримувала кошти, а доказів того, що ОСОБА_3 чи ОСОБА_4 отримували від позивача гроші, брали на себе зобов`язання, перебували з ним у договірних правовідносинах або вчиняли самостійні протиправні дії, позивач не надав.
З урахуванням наведеного відповідачі вважають позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню, а судові витрати просять покласти на позивача.
Позиції сторін у судовому засіданні
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та надав пояснення, які за своїм змістом загалом відповідають обставинам, викладеним у позовній заяві.
Позивач пояснив, що між ним та відповідачами була досягнута усна домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку за 13 000 доларів США. При цьому 02 квітня 2024 року він передав відповідачці ОСОБА_2 2500 доларів США як завдаток, а решту суми за будинок мав сплатити до кінця 2025 року. Для цього він отримав кредит, засіяв сільськогосподарські культури та розраховував зібрати і реалізувати врожай, а за виручені кошти остаточно розрахуватися з відповідачами за будинок.
Разом із тим позивач визнав, що письмових доказів досягнення між сторонами домовленості щодо придбання будинку, зокрема щодо істотних умов такої домовленості та строку остаточного розрахунку, у нього немає, оскільки він сподівався на добросовісність відповідачів.
Також позивач зазначив, що влітку 2025 року його фактично виселили зі спірного будинку, унаслідок чого він втратив можливість користуватися ним, не зміг реалізувати свій намір щодо остаточного розрахунку з відповідачами, а також зазнав майнової та моральної шкоди.
Представник відповідачів - адвокат Лесик С.І. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказав, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження правових підстав для стягнення заявлених сум майнової та моральної шкоди.
Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що між сторонами дійсно існувала усна домовленість щодо можливого придбання ОСОБА_1 житлового будинку за 13 000 доларів США, а також підтвердив факт отримання його дружиною ОСОБА_2 від позивача авансу в сумі 2500 доларів США.
Водночас відповідач ОСОБА_3 пояснив, що, за змістом досягнутої домовленості, позивач мав остаточно розрахуватися з ОСОБА_2 не до кінця 2025 року, як він стверджує, а до кінця 2024 року. Оскільки позивач у погоджений строк повного розрахунку не здійснив, відповідачі попросили його залишити будинок.
ОСОБА_3 заперечив твердження позивача про примусове виселення та зазначив, що жодного примусу до ОСОБА_1 не застосовувалося, а будинок він залишив добровільно. Також відповідач вказав, що підстав для повернення позивачу 2500 доларів США немає, оскільки ОСОБА_1 користувався будинком понад рік, однак умов усної домовленості щодо остаточного розрахунку за будинок до кінця 2024 року не виконав.
Під час поновленого судового розгляду відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що письмового договору між сторонами не укладалося, однак вона дійсно отримала від ОСОБА_1 2500 доларів США у зв`язку з домовленістю щодо продажу йому житлового будинку. Пояснила, що на юридичній природі цих коштів як авансу чи завдатку вона не розуміється, однак кошти були передані їй саме за будинок.
Відповідачка пояснила, що, за усною домовленістю сторін, позивач мав до кінця 2024 року сплатити решту вартості будинку у сумі 10 500 доларів США, однак цього не зробив. Натомість, за її словами, ОСОБА_1 без її дозволу почав міняти дах неналежним покриттям, користувався будинком понад рік і нічого їй за це не сплачував.
ОСОБА_2 зазначила, що наразі вважає отримані 2500 доларів США платою за проживання позивача у будинку, а також компенсацією за шкоду, яку, на її думку, ОСОБА_1 завдав її майну. Також вказала, що на час досягнення домовленості позивач знав, що не має коштів для повного розрахунку за будинок, після чого набрав кредити, а тому, на її переконання, обманув її. Повертати позивачу 2500 доларів США відповідачка наміру не має.
У межах поновленого судового розгляду суд з`ясував у сторін їхню позицію щодо правової природи переданих коштів. Позивач пояснив, що просить повернути ці кошти як попередній платіж за будинок, договір купівлі-продажу якого у подальшому не був укладений.
Представник відповідачів адвокат Лесик С.І., обґрунтовуючи позицію своєї довірительки, вказав, що у цій справі не має принципового значення, чи вважати 2500 доларів США авансом або завдатком, оскільки за змістом позовних вимог ОСОБА_1 не просив стягнути аванс, а просив стягнути 183 949 грн майнової шкоди. На думку представника відповідачів, позивач не правильно обрав спосіб захисту, а суд не може з власної ініціативи стягувати у цій справі замість майнової шкоди аванс.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 є власницею житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування житлового будинку від 14 липня 2010 року.
Також із наданих відповідачами доказів убачається, що ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою, на підставі договору дарування земельної ділянки від 14 липня 2010 року.
Сторонами не заперечується, що у березні-квітні 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за участі ОСОБА_3 існували усні домовленості щодо можливого продажу позивачу житлового будинку за ціною 13 000 доларів США.
02 квітня 2024 року позивач передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2500 доларів США.
Факт передачі вказаних коштів підтверджується письмовою розпискою, зміст якої сторони не заперечують. У розписці зазначено: « ОСОБА_7 дав ОСОБА_2 за хату 2500 доларів ... 02.04.2024 ... отримала 2500 $ (Цицора)».
Незважаючи на особливості написання розписки, сторони у судовому засіданні не заперечували, що йдеться саме про передачу ОСОБА_1 . ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 2500 доларів США за домовленістю щодо майбутнього придбання будинку.
Письмовий договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами не укладався, нотаріальне посвідчення такого договору не здійснювалося, державна реєстрація переходу права власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 не проводилася.
Сторони по-різному пояснюють строк остаточного розрахунку за будинок. Позивач стверджує, що мав сплатити решту вартості будинку до кінця 2025 року після збору та реалізації врожаю. Відповідачі наполягають, що остаточний розрахунок мав бути проведений до кінця 2024 року.
Водночас належних і допустимих письмових доказів погодження сторонами строку остаточного розрахунку, інших істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу будинку, а також наслідків їх невиконання суду не подано.
Сторонами також не заперечується, що після передачі коштів позивач певний час фактично користувався житловим будинком. Надалі у 2025 році користування позивачем цим будинком припинилося.
Позивач стверджує, що його було самоправно виселено з будинку відповідачами, зокрема за участі ОСОБА_4 та працівників поліції. Відповідачі ці обставини заперечують, вказуючи, що позивач залишив будинок добровільно після того, як не здійснив повного розрахунку за будинок.
Доказів звернення позивача до компетентних органів із заявами про примусове виселення, наявності відповідних рішень чи висновків про протиправність дій відповідачів щодо примусового виселення, а також належних доказів фактичного застосування до позивача примусу суду не подано.
На підтвердження вимог про стягнення витрат на покращення будинку позивач надав власні розрахунки та документи щодо вартості матеріалів і робіт, які, за його твердженням, стосуються перекриття даху та проведення води. Разом із тим свідки, на яких позивач посилався у позовній заяві як на осіб, що виконували відповідні роботи, позивачем до допиту не заявлялись та судом не допитувалися. Доказів письмового погодження з власницею будинку проведення таких робіт, їх обсягу, вартості, необхідності, якості та подальшого прийняття робіт власницею будинку суду не подано.
Також позивач надав медичні документи, які підтверджують факт його звернення за медичною допомогою, наявність у нього певних захворювань, проходження обстежень, лікування, оперативного втручання та встановлення йому третьої групи інвалідності.
Разом із тим належних доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та погіршенням стану здоров`я позивача, проведенням йому операції, встановленням інвалідності чи смертю його матері суду не подано.
Оцінка суду та мотиви ухваленого рішення
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і диспозитивності. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
За змістом статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 308/5527/22 зазначено, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні положення юридичних норм. Суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує саме ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У цій же постанові Верховний Суд, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначив, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
У цій справі суд виходить з того, що заявлена ОСОБА_1 майнова вимога до ОСОБА_2 у сумі 183 949 грн складається з двох окремих частин: 109 536 грн, які позивач визначив як гривневий еквівалент переданих відповідачці 2500 доларів США, та 74 413 грн витрат, які, за твердженням позивача, були понесені ним на покращення житлового будинку.
Отже, фактичні обставини передачі позивачем відповідачці грошових коштів у сумі 2500 доларів США, неповернення цих коштів та вимога про їх стягнення у гривневому еквіваленті прямо наведені у позовній заяві та охоплюються заявленою позивачем майновою вимогою.
Те, що позивач, який не має спеціальних юридичних знань, помилково назвав усю заявлену до стягнення суму «майновою шкодою», не звільняє суд від обов`язку надати встановленим обставинам належну правову оцінку. Суд не змінює предмета чи підстав позову та не вирішує незаявленої вимоги, а лише визначає правильну правову природу тієї частини заявленої майнової вимоги, яка стосується повернення 2500 доларів США, переданих відповідачці у зв`язку з майбутнім придбанням житлового будинку.
Щодо вимоги про стягнення 109 536 грн, які є гривневим еквівалентом 2500 доларів США
Судом встановлено, що 02 квітня 2024 року ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 2500 доларів США.
Факт передачі цих коштів підтверджується письмовою розпискою від 02 квітня 2024 року, у якій зазначено: « ОСОБА_1 дав ОСОБА_2 за хату 2500 доларів ... 02.04.2024 ... отримала 2500 $ (Цицора)».
Разом із тим суд враховує, що розписка є короткою за змістом і не визначає всіх умов домовленості сторін, зокрема повної ціни будинку, строку остаточного розрахунку, порядку укладення договору купівлі-продажу та наслідків невнесення решти коштів.
Водночас така неповнота розписки не спростовує факту передачі ОСОБА_1 . ОСОБА_2 2500 доларів США. Навпаки, її зміст, зокрема зазначення про передачу коштів «за хату», узгоджується з поясненнями сторін про те, що ці кошти були передані у зв`язку з домовленістю щодо майбутнього придбання позивачем житлового будинку.
Позивач пояснив, що передав ці кошти у зв`язку з домовленістю про майбутнє придбання житлового будинку. Відповідач ОСОБА_3 підтвердив існування усної домовленості щодо можливого продажу позивачу будинку за 13 000 доларів США та факт отримання ОСОБА_2 2500 доларів США. Відповідачка ОСОБА_2 також підтвердила, що письмової угоди між сторонами не укладалося, однак 2500 доларів США вона отримала від позивача саме у зв`язку з домовленістю щодо продажу йому житлового будинку.
Отже, первісною підставою передачі цих коштів була домовленість сторін щодо майбутнього відчуження житлового будинку, а не домовленість про оплатне користування будинком чи відшкодування шкоди.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частин першої, другої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі, а сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, зокрема передати майно або сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передання грошових коштів за розпискою у зв`язку з домовленістю сторін щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу майна свідчить про виникнення між сторонами зобов`язальних правовідносин, зміст яких полягав у спрямованості поведінки сторін на майбутнє відчуження майна та врахування переданої суми у майбутніх розрахунках за це майно.
Водночас така розписка сама по собі не є договором купівлі-продажу житлового будинку та не може замінювати собою такий договір.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.
Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку укласти договір у майбутньому на умовах, установлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.
Судом встановлено, що ні основний договір купівлі-продажу житлового будинку, ні попередній договір щодо його майбутнього укладення між сторонами у встановленій законом формі укладені не були. Нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не здійснювалося, право власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 не переходило.
За змістом частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, завдатком.
Відповідно до частини третьої статті 548 ЦК України недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. З цього випливає, що забезпечувальна функція завдатку можлива лише за наявності дійсного основного зобов`язання, виконання якого забезпечується.
Згідно з частиною першою статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних із нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
За змістом частини другої статті 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних із боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, завдаток має подвійну правову природу: він є і частиною платежу за договором, і способом забезпечення виконання вже існуючого зобов`язання. Тому внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише тоді, коли існує саме зобов`язання, яке забезпечується завдатком.
Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку між сторонами у встановленій законом формі укладено не було, а сторони лише домовлялися укласти такий договір у майбутньому, передані позивачем 2500 доларів США не можуть вважатися завдатком у правовому значенні цього поняття.
За таких обставин, відповідно до частини другої статті 570 ЦК України, передана позивачем грошова сума є авансом.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 211/5994/17, у якій зазначено, що завдатком може забезпечуватися лише дійсне зобов`язання, яке випливає з договору, укладеного сторонами. Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що оскільки договір купівлі-продажу будинку між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу, а не завдатком.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 308/5527/22, у якій Верховний Суд за подібних обставин виходив з того, що якщо кошти передані за розпискою у зв`язку з домовленістю сторін щодо майбутнього укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, однак попередній або основний договір у подальшому укладені не були, такі кошти є авансом і підлягають поверненню.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 зазначено, що аванс, або попередня оплата, - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а перераховується наперед у рахунок майбутніх розрахунків. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Таким чином, правовою підставою висновку про повернення авансу у цій справі є не самостійне застосування положень статті 1212 ЦК України про безпідставне збагачення, а спеціальна правова конструкція, яка випливає зі статей 546, 548, 570 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 635, 655, 657 ЦК України щодо форми і правової природи договору купівлі-продажу житлового будинку.
Суд також враховує, що частина друга статті 693 ЦК України передбачає загальний наслідок попередньої оплати у відносинах купівлі-продажу: якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Хоча у цій справі основний договір купівлі-продажу житлового будинку укладений не був, наведена норма відображає загальний цивільно-правовий підхід до попередньої оплати: особа, яка отримала грошові кошти наперед у рахунок майбутнього відчуження майна, не має правових підстав утримувати їх як частину ціни майна, якщо відчуження такого майна фактично не відбулося.
З огляду на це суд доходить висновку, що після неукладення договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_2 не має правової підстави утримувати 2500 доларів США як частину ціни будинку, оскільки будинок позивачу не продано, право власності на нього не передано, а передана сума не є завдатком.
Доводи відповідачів про те, що саме позивач не виконав домовленість щодо остаточного розрахунку за будинок, не змінюють цього висновку.
Такі доводи могли б мати правове значення для застосування наслідків, передбачених статтею 571 ЦК України щодо завдатку, однак лише за умови, що передана сума мала б правову природу завдатку. Оскільки суд дійшов висновку, що 2500 доларів США є авансом, а не завдатком, положення статті 571 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.
Аванс, на відміну від завдатку, не виконує забезпечувальної функції та не є цивільно-правовою санкцією за невиконання домовленостей. Він є попереднім платежем у рахунок майбутніх розрахунків. Тому у разі неукладення договору, для виконання якого аванс передавався, така сума підлягає поверненню особі, яка її сплатила, незалежно від того, з чиєї вини договір не був укладений.
Доводи відповідачки ОСОБА_2 про те, що отримані 2500 доларів США вона наразі вважає платою за проживання позивача у будинку, суд оцінює критично.
Ані розписка від 02 квітня 2024 року, ані пояснення сторін не підтверджують досягнення між ними домовленості про оплатне користування будинком, розмір такої плати, порядок її внесення або зарахування 2500 доларів США саме як плати за користування житлом. Навпаки, зміст розписки, у якій зазначено, що кошти передані «за хату», а також пояснення самої відповідачки підтверджують, що ці кошти були отримані не за проживання, а у зв`язку з домовленістю щодо майбутнього продажу будинку.
Одностороння зміна відповідачкою оцінки правової природи отриманих коштів після того, як договір купівлі-продажу будинку не був укладений, не створює для неї права утримувати ці кошти як плату за проживання.
Так само посилання відповідачки на те, що ці кошти вона вважає компенсацією за погіршення стану належного їй майна, не може бути підставою для їх утримання. Відповідачкою не заявлено зустрічної вимоги про відшкодування шкоди, не доведено належними доказами факт заподіяння такої шкоди, її склад, розмір, причинний зв`язок між діями позивача та шкодою, а також підстави для зарахування отриманих від позивача коштів саме як компенсації такої шкоди.
Суд також враховує положення статті 601 ЦК України, за змістом якої зарахування можливе щодо зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав або визначений моментом пред`явлення вимоги. У цій справі відповідачка не довела існування зустрічної грошової вимоги до позивача щодо плати за користування будинком або відшкодування шкоди у визначеному розмірі, яка могла б бути зарахована проти вимоги позивача про повернення переданих коштів.
Доводи представника відповідачів про те, що позивач не заявляв окремої вимоги про стягнення авансу, а просив стягнути майнову шкоду, суд відхиляє з таких підстав.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що сума 109 536 грн є окремо визначеною складовою заявленої позивачем майнової вимоги та становить гривневий еквівалент переданих ОСОБА_2 2500 доларів США. Позивач у позові прямо посилався на факт передачі цих коштів, наявність розписки, неповернення коштів відповідачкою та просив стягнути їх у складі загальної майнової вимоги.
Застосування судом до цієї частини спірних правовідносин положень статей 546, 548, 570 ЦК України та правової конструкції повернення авансу не є виходом за межі позову, оскільки не змінює ні предмета позову, ні його фактичних підстав, ні розміру заявленої до стягнення суми. Суд лише виконує покладений на нього процесуальний обов`язок надати встановленим фактам належну правову кваліфікацію.
Такий підхід узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 308/5527/22, у якій Верховний Суд зазначив, що неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні положення закону; суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує саме ті норми матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом належних норм матеріального права не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Позивач просить стягнути 109 536 грн як гривневий еквівалент 2500 доларів США, визначений ним за курсом НБУ станом на 05 квітня 2025 року. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішує спір у межах заявленої позивачем суми та не здійснює самостійного перерахунку переданих коштів за іншим курсом.
З огляду на наведене позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача 109 536 грн коштів, отриманих у рахунок майбутнього договору купівлі-продажу житлового будинку, який у подальшому укладений не був.
Щодо вимоги про стягнення 74 413 грн витрат на покращення житлового будинку
Позивач також просить стягнути з ОСОБА_2 74 413 грн, які, за його твердженням, були витрачені на перекриття даху житлового будинку та проведення води.
За змістом позову ця вимога заявлена позивачем як вимога про відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків унаслідок порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності неправомірної поведінки, шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою і шкодою та вини заподіювача шкоди.
Отже, для задоволення цієї вимоги як вимоги про відшкодування майнової шкоди позивач мав довести не лише факт понесення певних витрат, а й те, що такі витрати є наслідком протиправної поведінки ОСОБА_2 та були необхідними для відновлення порушеного права позивача.
Таких обставин судом не встановлено.
Позивач не довів, що ОСОБА_2 вчиняла щодо нього будь-які неправомірні дії, які зумовили необхідність перекриття даху, проведення води чи здійснення інших витрат на будинок. Навпаки, зі змісту пояснень сторін вбачається, що позивач діяв з власної ініціативи, виходячи з очікування на майбутнє придбання будинку, однак без належного юридичного оформлення такого придбання та без належно підтвердженої домовленості з власницею майна про компенсацію відповідних витрат.
Якщо оцінювати цю вимогу не як вимогу про відшкодування шкоди, а як вимогу про повернення вартості майна, набутого або збереженого відповідачкою за рахунок позивача, то до таких правовідносин підлягають застосуванню положення статей 1212, 1213 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості повернення в натурі - відшкодувати його вартість.
Тому для задоволення вимоги за правилами про набуття або збереження майна без достатньої правової підстави позивач мав довести, що за його рахунок відповідачка фактично набула певне майно або зберегла його у себе, а також довести склад, характер і вартість такого майна.
Однак позивач і цього не довів.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що внаслідок дій позивача у спірному будинку дійсно були створені невід`ємні покращення, які існують на час розгляду справи, перебувають у володінні чи користуванні відповідачки та збільшують вартість її майна саме на 74 413 грн.
Позивач також не довів, яке саме майно або які саме матеріали, придбані ним, залишилися у будинку відповідачки, чи можуть вони бути відокремлені від будинку без його пошкодження, чи заявляв він вимогу про їх повернення в натурі, а також чи відмовлялася відповідачка повернути йому будь-яке належне йому майно.
Суд також враховує загальний підхід цивільного законодавства щодо поліпшення чужого майна.
За змістом статті 778 ЦК України, яка регулює наслідки поліпшення речі наймачем, якщо поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю. Якщо наймач без згоди наймодавця зробив поліпшення, які не можна відокремити без шкоди для речі, він не має права на відшкодування їх вартості.
Хоча між сторонами у цій справі договір найму житлового будинку не укладався, наведена норма відображає загальний цивільно-правовий підхід: особа, яка здійснює поліпшення чужого майна, не набуває автоматичного права на компенсацію своїх витрат лише з факту їх понесення. Для цього вона повинна довести правову підставу для компенсації, зокрема згоду власника майна на такі поліпшення або іншу домовленість про їх відшкодування.
У цій справі доказів того, що ОСОБА_2 погоджувала проведення позивачем будівельних чи ремонтних робіт, їх обсяг, вартість, необхідність, спосіб виконання, якість, а також зобов`язувалася компенсувати такі витрати позивачу, суду не подано.
Так само позивач не довів, що спірні роботи мали характер необхідних витрат для збереження будинку, були виконані належно, збільшили вартість майна відповідачки або створили для неї реальне майнове збагачення у заявленому розмірі.
Договорів підряду, актів приймання-передачі виконаних робіт, документів про оплату робіт конкретним виконавцям, документів про придбання матеріалів саме для спірного будинку, доказів фактичного використання цих матеріалів у будинку, а також висновку спеціаліста чи експерта щодо фактичного обсягу виконаних робіт, їх вартості, якості та впливу на вартість будинку позивач не надав.
Свідки, на яких позивач посилався у позовній заяві як на осіб, що виконували відповідні роботи, судом не допитувалися.
Самі по собі односторонньо складені позивачем розрахунки, кошториси чи довідки про вартість матеріалів не є достатніми доказами ні фактичного виконання робіт у заявленому обсязі, ні понесення позивачем витрат саме в сумі 74 413 грн, ні створення для відповідачки майнового результату на таку суму.
Суд окремо звертає увагу, що предметом доказування у цій частині є не лише факт можливого придбання позивачем певних матеріалів або виконання окремих робіт, а й те, що внаслідок цього відповідачка реально отримала або зберегла майно за рахунок позивача у конкретному грошовому розмірі. Такий факт належними доказами не підтверджений.
За таких обставин позивач не довів ані складу цивільного правопорушення, необхідного для відшкодування майнової шкоди за статтями 22, 1166 ЦК України, ані факту набуття або збереження ОСОБА_2 майна за його рахунок саме у розмірі 74 413 грн за правилами статей 1212, 1213 ЦК України, ані наявності згоди власниці будинку на компенсацію вартості відповідних робіт у розумінні загального підходу, закріпленого у статті 778 ЦК України.
Тому вимога про стягнення 74 413 грн витрат на покращення житлового будинку є недоведеною та задоволенню не підлягає.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди
Позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 150 000 грн моральної шкоди.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Для покладення на особу обов`язку відшкодувати моральну шкоду необхідним є встановлення сукупності таких умов: наявності шкоди, протиправності поведінки заподіювача, причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою і шкодою, а також вини особи, яка завдала шкоди, якщо інше не передбачено законом.
Обґрунтовуючи моральну шкоду, позивач посилається на незаконне, на його думку, виселення з будинку, погіршення стану свого здоров`я, проведення операції на серці, встановлення групи інвалідності, неможливість зібрати врожай, нарахування банком заборгованості, а також смерть матері.
Разом із тим позивач не довів належними та допустимими доказами факту протиправної поведінки кожного з відповідачів, причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та заявленими ним наслідками, а також розміру моральної шкоди.
Медичні документи, надані позивачем, підтверджують факт його звернення за медичною допомогою, наявність у нього певних захворювань, проходження лікування та встановлення групи інвалідності. Однак ці документи самі по собі не доводять причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та виникненням або погіршенням стану здоров`я позивача.
Жодного висновку судово-медичної експертизи, висновку лікаря чи іншого належного доказу, який би підтверджував причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та погіршенням стану здоров`я позивача, проведенням йому операції, встановленням інвалідності або смертю його матері, суду не подано.
Також позивач не довів належними доказами вчинення саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самостійних протиправних дій, які могли б бути підставою для покладення на них цивільно-правової відповідальності за моральну шкоду.
Сама участь цих осіб у конфлікті щодо користування будинком, за відсутності належних доказів протиправності їхніх дій, вини, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку, не є достатньою підставою для стягнення з них моральної шкоди.
Суд враховує, що спір між сторонами виник унаслідок неналежного юридичного оформлення їхніх домовленостей щодо можливого майбутнього відчуження житлового будинку. Сам по собі факт виникнення такого спору не доводить наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі.
За таких обставин позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у сумі 150 000 грн є недоведеними та задоволенню не підлягають.
Висновки суду за результатами розгляду справи
Оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Суд вважає доведеними обставини передачі ОСОБА_1 відповідачці ОСОБА_2 2500 доларів США у рахунок майбутніх розрахунків за житловий будинок, договір купівлі-продажу якого у подальшому укладений не був.
З урахуванням положень статті 570 ЦК України, висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 та висновків Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2024 року у справі № 308/5527/22, ці кошти є авансом, який підлягає поверненню позивачу.
Оскільки позивач у межах заявленої майнової вимоги просить стягнути гривневий еквівалент цих коштів у сумі 109 536 грн, саме ця сума підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .
Водночас позивач не довів належними і допустимими доказами підстав для стягнення 74 413 грн витрат на покращення житлового будинку, а також не довів наявності усіх необхідних умов для відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000 грн солідарно з усіх відповідачів.
У зв`язку з цим у решті позовних вимог слід відмовити.
Судові витрати
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 5168 грн 50 коп.
Загальний розмір заявлених позовних вимог становить 333 949 грн, з яких 183 949 грн - майнові вимоги та 150 000 грн - вимога про відшкодування моральної шкоди.
Суд задовольняє позов у частині стягнення 109 536 грн, що становить 32,80 відсотка від загального розміру заявлених вимог.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній частині позову у сумі 1695 грн 28 коп.
Керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 268, 273, 274-279 ЦПК України, статтями 11, 16, 23, 570, 601, 657, 1167 ЦК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відновлення становища, яке існувало до порушення, та відшкодування майнової і моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 109536 (сто дев"ять тисяч п"ятсот тридцять шість) грн коштів, отриманих у рахунок майбутнього договору купівлі-продажу житлового будинку, який у подальшому укладений не був.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1695 грн 28 коп. судового збору.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Володимирський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження у порядку, передбаченому ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; телефон: НОМЕР_2 ; електронна пошта відсутня; електронний кабінет відсутній.
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідачка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_5 .
Представник відповідачів: адвокат Лесик Сергій Ігорович, адреса робочого місця: 44702, Волинська область, м. Володимир, вул. Устилузька, 19; адреса для листування: 44702, Волинська область, м. Володимир, а/с № 43; електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_4 ; електронний кабінет у підсистемі ЄСІТС наявний; телефон: НОМЕР_6 .

Суддя І.Р. Вітер