ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Львів
14 липня 2026 року	справа № 640/26731/21	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кондратюк Ю.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Громадянки Таджикистану ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах дитини ОСОБА_2 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
У С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася Громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 (далі – позивач) із позовом до Державної міграційної служби України (далі – відповідач), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №192-21 від 11.06.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов?язати Державну міграційну служби України прийняти нове рішення, яким надати громадянці Таджикистану ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 , маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини, залишила країну свого походження - Таджикистан та у пошуках захисту прибула до України. 
Позивач звернулась із обґрунтованою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.
14.09.2021 позивач отримала повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №151 від 26.08.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було прийнято на підставі рішення Державної міграційної служби України №190-21 від 11.06.2021. 
Вважає зазначене рішення протиправним, необґрунтованим, та таким, що має бути скасованим. 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.
30.11.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 
Зазначає, що позивачка під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повідомила, що вона була змушена залишити країну свого походження, оскільки її чоловік ОСОБА_3 є членом організації «Хізб ут-Тахрір».
Як повідомила позивачка, у ході розслідування співробітники Комітету Державної Безпеки змушували її давати свідчення проти її чоловіка. Зі слів позивачки, під час допиту її ображали та погрожували згвалтуванням. Проти неї була сфабрикована справа, в якій її звинуватили в тому, що вона збирає жінок та проводить навчання по книгах організації «Хізб-ут-Такхір», але справу зупинили, оскільки на той час чоловіка вже було ув`язнено.
У своїй заяві позивачка вказала, що їй загрожує небезпека в країні походження, через діяльність її чоловіка в партії «Хізб-ут-Тахрір» та заборону носіння мусульманського одягу жінкам в Таджикистані.
При цьому під час співбесіди 20.11.2020 позивачка повідомила, що її батьки проживають в Таджикистані та їм нічого не загрожує.
Твердження позивачки щодо певних обмежень мусульманського одягу в Таджикистані підтверджується інформацією відкритих інформаційних джерел. Водночас зазначені заборони використовуються у багатьох європейських країнах.
У вивчення ІКП щодо Республіки Таджикистан не знайдено інформацію про випадки ув`язнення або жорстокого поводження з жінками через носіння хіджабу, або сповідування ісламу.
Дане твердження позивачки не можна розцінювати як серйозну небезпеку її здоров`ю та життю. Тому, розглядаючи дану (релігійну) причину виїзду з Таджикистану, сповідування нею ісламу не може тягнути за собою якісь переслідування, насилля чи які-небудь загрози в бік останньої в Таджикистані.
Варто зазначити, що позивачка перебуваючи в безпечній країні, де не заборонено носіння хіджабу, не дотримується мусульманських традицій та не носить хіджаб.
Матеріальний елемент існування партії Хізб ут-Тіхрір вважається доведеним.
Позивачка надала суперечливі твердження щодо погроз та переслідування її з боку правоохоронних органів через діяльність чоловіка. 
Так, під час звернення за захистом позивачка зазначила, що після затримання її чоловіка правоохоронними органами її постійно викликали на допити та змушували давати свідчення проти чоловіка. 
Однак, зі слів, їм не вдалося досягти своєї мети та вона не дала показів проти чоловіка, після цього співробітники поліції сфабрикували справу проти неї та звинуватили її в тому, що вона збирає жінок та проводить з ними навчання по книгах організації «Хізб ут-Тіхрір». 
3і слів позивачки, в подальшому справа проти неї була припинена, оскільки її чоловіка вже було засуджено за незаконними звинуваченнями. 
Але вже під час співбесіди 28.07.2020 позивачка зазначила, що вона не отримувала особисто погроз. Тільки на допитах їй погрожували, що порушать проти неї справу якщо вона не дасть свідчень проти чоловіка. Також вона зазначила, що слідчий на допиті погрожував їй зґвалтуванням, але вона не пам`ятає як його звати.
Під час співбесіди 20.11.2020 позивачка вказала, що її переслідували представники правоохоронних органів, прослуховували телефон та слідкували за нею. З її слів, проти неї була відкрита кримінальна справа, тому вона не може повернутися в Таджикистан (підтверджуючих документів щодо відкриття проти неї кримінальної справи в неї не має). При цьому, в цій співбесіді позивачка зазначила, що ніяких проблем під час виїзду з Таджикистану, ні в неї, ні в чоловіка не було. 
Обставини позивачки, зазначені в заяві та обставини, надані нею під час співбесід, мають суттєві розбіжності і є нелогічними. Їй було надана можливість повідомити про події в хронологічному порядку, але вона не використала зазначену можливість, уникаючи чіткої відповіді на поставлені питання. Таким чином, твердження позивачки цілком обґрунтовано викликають серйозні сумніви та не доводять, що зазначені події відбувались саме з нею.
Щодо можливого затримання заявниця пояснила, що це її особисті відчуття без переконливих доказів. Під час співбесіди 28.07.2020, було поставлено ряд питань щодо переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичних поглядів, на що позивачка відповіла: «Не переслідували», але зазначила, що на її думку, її переслідували за ознакою релігії, оскільки забороняли носити хіджаб.
Наведені факти свідчать про намір позивачки ввести в оману представників міграційної служби та вказують на несумлінність з її боку.
Було встановлено, що позивачка не навела достовірних фактів, які свідчили б про обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози її життю через смертну кару, катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозну особисту загрозу життю особи з причин загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Таким чином, підстави для набуття позивачкою статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону відсутні. 
Разом з цим, серед фактів, повідомлених позивачкою, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання й особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону.
Таким чином, підстави для визнання позивачки особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.
22.12.2021 позивачем подано клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з розглядом Окружним адміністративним судом міста Києва справи № 640/26727/21, яка, на думку позивача, має суттєве значення для вирішення даного спору.
На виконання Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 передано судові справи Львівському окружному адміністративному суду.
За результатом автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Кондратюк Ю.С.
Ухвалою судді від 21.02.2025 прийнято до провадження справу № 640/26731/21 та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. 
07.03.2025 відповідач подав додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що 24.11.2021 ДМС, на виконання вказаної ухвали суду забезпечено підготовку та подано до Окружного адміністративного суду м. Києва відзив на позовну заяву громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , і всі наявні письмові докази, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу разом з повноваженнями представника ДМС (копії відзиву з фіскальним чеком додаються). 
Варто зазначити, що позивач звернулася до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області з метою продовження довідки про звернення за захистом в Україні, та 08.07.2024 була документована довідкою про звернення за захистом в Україні № 014045, строк дії якої було продовжено до 08.04.2025.
09.04.2025 позивач подав додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що з заяви Позивача та наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що у Позивача існує реальна небезпека повернення до країни походження, а тому, на переконання Позивача, наявні всі підстави для задоволення позовних вимог.
Ухвалою суду від 05.05.2025 у задоволенні заяви представника позивача про зупинення провадження у справі відмовлено.
З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
20.07.2020 позивач, громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39). 
06.05.2021 складено Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2020KYIV0064, затверджений начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції та т.в.о. начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, за результатами розгляду особової справи громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі заява), її та її неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі заяви, співбесід, інформації про країну походження, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявниці (а.с. 81 зворот - 90) (далі – Висновок від 06.05.2021).
11.06.2021 відповідач прийняв рішення № 192-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі – Рішення від 11.06.2021), в якому зазначено: 
«відповідно до статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують розгляду додаткового або тимчасового захисту" (Закон), за результатами особової справи № 2020KYIV0064 громадянки Республіки Таджикистан прізвище: ОСОБА_5 , ім`я: ОСОБА_6 , по батькові: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області встановлено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.
Відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5. розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, Державна міграційна служба України прийняла рішення: про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 . Разом з нею відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її ней дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 91 зворот).
Не погоджуючись з Рішенням від 11.06.2021 позивач звернулася до суду з цим позовом.
Змістом спірних правовідносин є порядок та підстави встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту.
До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення законодавства та робить висновки по суті спору.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Виходячи із змісту ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з ч.6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Відповідач - Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 360, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Пунктом 2 вказаного Положення визначено, що ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Згідно з п.7 Положення ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні. На утворені територіальні органи та територіальні підрозділи ДМС може покладатися виконання окремих завдань за міжрегіональним принципом.
Відповідно до ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Стаття 7 КАС України визначає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Згідно з ч.7 ст.7 вказаного Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Згідно з ч.11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від заявника, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Суд встановив, що Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2020KYIV0064, затвердженим начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції та т.в.о. начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, за результатами розгляду особової справи громадянки Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі заява), її та її неповнолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі заяви, співбесід, інформації про країну походження, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявниці, обґрунтовано доцільність відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачу, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пп. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач всупереч наведеним приписам чинного законодавства із заявою про надання захисту в Україні звернувся зі зволіканням.
Судом встановлено, що 19.03.2019 позивач легально прибула на територію України авіарейсом, на підставі паспортного документу для виїзду закордон, термін дії до 22.06.2027 (а.с. 50 зворот-51).
Тобто, позивачка безперешкодно отримала паспорт, пройшла митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа.
20.07.2020 позивач, громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 39). 
Під час співбесіди 28.07.2020 позивач пояснила, що причиною такого зволікання зі зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала хвороби дитини, проте доказів вказаного матеріали справи не містять.
Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі № 825/608/17 (№ К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 червня 2021 року у справі № 420/5005/20, від 06 серпня 2020 року у справі № 420/3327/19, від 01 липня 2020 року у справі №420/3057/19, від 28 квітня 2020 року у справі №420/3757/19, 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18.
При цьому, вищевикладене свідчить, що позивач порушив вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, звертаючись із заявою про надання міжнародного захисту позивач зазначала про те, що вона була змушена залишити країну свого походження, оскільки її чоловік ОСОБА_3 є членом організації «Хізб ут-Тахрір».
Як повідомила позивач, у ході розслідування співробітники Комітету Державної Безпеки змушували її давати свідчення проти її чоловіка. Зі слів позивачки, під час допиту її ображали та погрожували зґвалтуванням. Проти неї була сфабрикована справа, в якій її звинуватили в тому, що вона збирає жінок та проводить навчання по книгах організації «Хізб-ут-Такхір», але справу зупинили, оскільки на той час чоловіка вже було ув`язнено.
У своїй заяві позивач вказала, що їй загрожує небезпека в країні походження, через діяльність її чоловіка в партії «Хізб-ут-Тахрір» та заборону носіння мусульманського одягу жінкам в Таджикистані.
Висновком від 06.05.2021 встановлено: «що під час співбесід заявниця повідомила, що вона є громадянкою Республіки Таджикистан. На підтвердження вказаного нею надано паспорт громадянки Республіки Таджикистан серії НОМЕР_1 , строком дії від 23.06.2017 до 22.06.2027.
Також в заяві заявниця вказала, що в Таджикистані, у публічних місцях, заборонено знаходитися в ісламській одежі. В Таджикистані заборонено звертатися до державних установ (поліклініка, лікарня, школа) в ісламській хустці. Зі слів заявниці, її донька не може отримати освіту через забороняють відвідувати школу в ісламській хустці. 
Твердження заявниці носять дуже суперечливий характер, оскільки вона не може пояснити в який спосіб та скільки разів їй погрожували представники правоохоронних органів. 
При цьому під час співбесіди 20.11.2020 заявниця повідомила, що її батьки проживають в Таджикистані та їм нічого не загрожує.
Також у процесі вивчення ІКІ щодо правил носіння жінками- мусульманками релігійного вбрання було встановлено, що у Таджикистані дійсно введено заборони щодо носіння хіджабу. 
Однак слід зауважити, що обмеження на носіння у громадських місцях релігійного жіночого вбрання, яке приховує обличчя або його контури, введено не лише у Таджикистані. 
Подібна практика існує також і в інших країнах, у тому числі деяких розвинених демократичних країнах Західної Європи, де це не вважається дискримінацією.
У процесі вивчення КП щодо Республіки Таджикистан не знайдено інформацію про випадки ув`язнення або жорстокого поводження з жінками через носіння хіджабу, або сповідування ісламу.
Тому, розглядаючи дану (релігійну) причину виїзду з Таджикистану, сповідування нею ісламу не може тягнути за собою якісь переслідування, насилля чи які-небудь загрози в бік останньої в Таджикистані. 
Варто, зазначити, що заявниця перебуваючи в безпечній країні, де не заборонено носіння хіджабу, не дотримується мусульманських традицій та не носить хіджаб.
Факт існування партії Хізб ут-Тахрір у Таджикистані та інших країнах підтверджується ІКП.
Заявниця надала суперечливі твердження щодо погроз та переслідування її з боку правоохоронних органів через діяльність чоловіка. 
Так, під час звернення за захистом позивачка зазначила, що після затримання її чоловіка правоохоронними органами її постійно викликали на допити та змушували давати свідчення проти чоловіка. 
Однак, зі слів, їм не вдалося досягти своєї мети та вона не дала показів проти чоловіка, після цього співробітники поліції сфабрикували справу проти неї та звинуватили її в тому, що вона збирає жінок та проводить з ними навчання по книгах організації «Хізб ут-Тіхрір». 
3і слів позивачки, в подальшому справа проти неї була припинена, оскільки її чоловіка вже було засуджено за незаконними звинуваченнями. 
Але вже під час співбесіди 28.07.2020 позивачка зазначила, що вона не отримувала особисто погроз. Тільки на допитах їй погрожували, що порушать проти неї справу, якщо вона не дасть свідчень проти чоловіка. Також вона зазначила, що слідчий на допиті погрожував їй зґвалтуванням, але вона не пам`ятає як його звати.
Під час співбесіди 20.11.2020 позивачка вказала, що її переслідували представники правоохоронних органів, прослуховували телефон та слідкували за нею. З її слів, проти неї була відкрита кримінальна справа тому вона не може повернутися в Таджикистан (підтверджуючих документів щодо відкриття проти неї кримінальної справи в неї не має). При цьому, в цій співбесіді позивачка зазначила, що ніяких проблем під час виїзду з Таджикистану, ні в неї, ні в чоловіка не було. 
Обставини позивача, зазначені в заяві та обставини, надані нею під час співбесід, мають суттєві розбіжності і є нелогічними. Їй було надана можливість повідомити про події в хронологічному порядку, але вона не використала зазначену можливість, уникаючи чіткої відповіді на поставлені питання. Таким чином, твердження позивачки цілком обґрунтовано викликають серйозні сумніви та не доводять, що зазначені події відбувались саме з нею.
Таким чином, можна зробити висновок, що наведені заявницею факти не можуть кваліфікуватись як переслідування у розумінні пунктів 51-53 Керівництва з процедур і критеріїв визнання статусу біженця, яке на практиці служить коментарем до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року.
Щодо можливого затримання заявниця пояснила, що це її особисті відчуття без переконливих доказів. Під час співбесіди 28.07.2020, було поставлено ряд питань щодо переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичних поглядів, на що позивачка відповіла: «Не переслідували», але зазначила, що на її думку, її переслідували за ознакою релігії, оскільки забороняли носити хіджаб.»
Суд бере до уваги доводи відповідача про те, що з огляду на матеріали співбесіди інформація, надана заявницею, містить багато суперечностей та протиріч, зокрема, позивач надала суперечливі твердження щодо погроз та переслідування її з боку правоохоронних органів через діяльність чоловіка. 
Стосовно релігійної причини виїзду позивача суд звертає увагу на дані, вказані у Висновку від 06.05.2021, про те, що позивачка перебуваючи в безпечній країні, де не заборонено носіння хіджабу, не дотримується мусульманських традицій та не носить хіджаб. Вказана теза не спростовувалась позивачем.
Аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причин виїзду до України та неможливості добровільного повернення позивача до Таджикстану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п. 13 ч.1 ст.13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Крім того, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження щодо позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю доведених фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, є суперечливими та непослідовними. Заявником не повідомлено обставин, які б вказували, що причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Висловлені заявником твердження щодо наявної загрози для неї у випадку повернення на Батьківщину не прийнято органом ДМС в якості підстави для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи проведений аналіз наявних документів, твердження позивача під час проведених процедур, опрацьовану інформацію за країною походження особи з достовірних джерел.
Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення № 192-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.06.2021 відповідачем досліджено актуальну інформацію стосовно країни походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.
В той же час, в постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.
Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє дійти висновку, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є непідтвердженими, остання не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивачка вказала, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Таким чином, суд погоджується із висновком відповідача, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі її повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд дійшов висновку, що рішення відповідача у спірних правовідносинах відповідає визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, тому у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №192-21 від 11.06.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту потрібно відмовити.
Що стосується вимоги про зобов`язання відповідача прийняти нове рішення, яким надати громадянці Таджикистану ОСОБА_1 що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини: ОСОБА_2 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, то зазначена позовна вимога є похідною, задоволення якої залежить від основної позовної вимоги. Оскільки з урахуванням встановлених судом обставин підстави для задоволення основної позовної вимоги відсутні, то похідна позовна вимога (зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії) також не підлягає задоволенню.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України, судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 293, 295 КАС України, суд, -
У Х В А Л И В:
1. У задоволенні адміністративного позову Громадянки Таджикистану ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.
2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: Громадянка Таджикистану ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї дитини: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ). 
Відповідач: Державна міграційна служба України (01001, вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ; ЄДРПОУ 37508470).

Повне рішення суду складено 14.07.2026.

  Суддя	  Кондратюк Юлія Степанівна