Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Харків  
08 липня 2026 р. справа № 520/7364/26
Суддя Харківського окружного адміністративного суду Біленський О.О., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині усунення адвоката Фільової Н.Д. від участі в представництві інтересів позивача в ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати відповідача від вчинення певних дій;
- визнати протиправними дії відповідача по справі щодо внесення даних позивача до єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і оголошення розшуку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 з державного реєстру обліку призовників, військовозобов`язаних те резервістів та зняти з розшуку.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито спрощене провадження в адміністративній справі згідно з положеннями п. 10 ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 257 КАС України. 
Справа розглянута з урахуванням перебування судді Біленського О.О. у відпустці та відрядженні з 08.06.2026 по 29.06.2026.
Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Згідно з положеннями ч. 2, 3, 4, 5 ст. 262 КАС України, розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - протягом п`ятнадцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у 2019 році відповідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» на підставі ст. 37 п. 6 пп. 6 позивача виключено з військового обліку військовозобов`язаних, що підтверджується військовим квитком. Із застосунку Резерв+ позивач дізнався, що знаходиться в розшуку через неприбуття за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але жодної повістки від 4 відділу ТЦК та СП ІНФОРМАЦІЯ_2 не отримував. Для з`ясування обставин справи 19.01.2026 позивач з адвокатом ОСОБА_2 з`явились до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проте, черговий ТЦК та СП не пропустив позивача з адвокатом до спеціаліста для з`ясування обставин. Зайти без адвоката позивач відмовився. На звернення позивача від 20.01.2026 отримано відповідь від начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 03.02.2026 за №440, в якій зазначено, що пропускний режим на територію ТЦК та СП регулюється внутрішніми керівними документами Міністерства оборони України, які містять відомості, що становлять інформацію з обмеженим доступом. Відвідування адвокатом службових приміщень не є безумовним правом і має узгоджуватись із керівництвом ТЦК та СП у встановленому порядку, з урахуванням положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». З таким висновком позивач не погоджується, оскільки вважає, що в даному випадку порушено право на захист, що являється перевищенням службових повноважень посадовою особою. В листі №440 від 03.02.2026 також роз`яснено порядок перебування на військовому обліку та зроблено посилання на норму Закону, прийнятого 11.04.2024 №3633-ІХ «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби і мобілізації та військового обліку», яким внесено зміни до статті 37 Закону №2232-ХІІ та виключено пункт 6 частини 6. Відповідно до наданої відповідачем відповіді від 10.03.2026 №966 на адвокатський запит представника позивача від 02.03.2026, починаючи з 18.05.2024 вступили в дію зміни до Закону №2232-ХІІ, якими вилучено правову норму з цього закону, яка передбачала виключення з військового обліку тих громадян, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (пункт 6 частини 6 статті 37). А тому, починаючи з 18.05.2024, дана категорія громадян, до якої відноситься і гр. ОСОБА_1 , повинні бути поновлені на військовому обліку за місцем свого проживання/перебування. Таким чином гр. ОСОБА_1 поновлено на військовому обліку військовозобов`язаних за місцем його проживання/перебування, тобто в ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дана процедура проводилась в автоматизованому порядку, за допомогою електронних цифрових ресурсів (електронних баз даних). Окрім того, у відповіді на адвокатський запит зазначено, що позивач не з`явився на виклик за повісткою для уточнення військово-облікових даних та проходження медичного огляду, у зв`язку з чим перебуває у розшуку. Позивач не погоджується з такими висновками, викладеними у відповідях ІНФОРМАЦІЯ_2 , вважає дії відповідача щодо усунення адвоката Фільової Н.Д. від участі в представництві інтересів позивача в ІНФОРМАЦІЯ_3 та щодо внесення даних позивача до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і оголошення розшуку протиправними, що стало підставою звернення до суду з даним позовом.
ІНФОРМАЦІЯ_6 подано відзив на адміністративний позов, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що заборони щодо відвідування ТЦК та СП, в тому числі адвокатами, чинним законодавством не передбачено. Однак, із запровадженням правового режиму воєнного стану, який діє в Україні з 24.02.2022 можуть застосовуватися додаткові обмеження. Пропускний режим на територію ТЦК та СП регулюється внутрішніми керівними документами Міністерства оборони України, які містять відомості, що становлять інформацію з обмеженим доступом. Відвідування адвокатом службових приміщень не є безумовним правом і має узгоджуватись із керівництвом ТЦК та СП у встановленому порядку, з урахуванням положень Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Щодо перебування позивача на військовому обліку відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних рядового, сержантського і старшинського складу у ІНФОРМАЦІЯ_1 та є порушником правил військового обліку, у зв`язку з неявкою за викликом у визначений час і дату згідно з повісткою для уточнення військо-облікових даних. Законом України від 11.04.2024 №3633-IX «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби і мобілізації та військового обліку» внесено зміни до статті 37 Закону №2232-XII: виключено підпункт 6 пункту 6 частини шостої зазначеної статті, яким передбачалося виключення з військового обліку осіб, засуджених до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Закон №3633-IX набрав чинності 18 травня 2024 року. З цієї дати правова підстава, на якій позивача було виключено з обліку, припинила існування, як чинна норма права. Поновлення ОСОБА_1 в порядку виконання чинного на момент поновлення законодавства щодо правовідносин, які тривали. Зміна правового регулювання цих відносин новим законом є законною підставою для приведення статусу позивача у відповідність до вимог чинного законодавства. Дана процедура здійснена в автоматизованому порядку за допомогою електронних баз даних, що прямо підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 10.03.2026 №966. Таким чином, відповідач вважає, що усі дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , що є предметом оскарження, вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, що є ключовою умовою правомірності дій суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 2 КАС України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Роменським РВ УМВС України в Сумській області 17.01.2011.
Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_4 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_8 26.05.1994, ОСОБА_1 12.02.2019 виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі підпункту 6 пункту 6 статті 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" ІНФОРМАЦІЯ_9 .
Як вбачається з витягу з військово-облікового документа Резерв+, ОСОБА_1 є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_10 . Також, в документі міститься позначка про порушення правил військового обліку у зв`язку з не прибуттям за повісткою до ТЦК та СП.
Згідно облікової картки до військового квитка позивача, ОСОБА_1 25.07.2024 взятий на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_10 .
20.01.2026 позивачем подано заяву до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій просив внести зміни до застосунку Резерв+ та зняти з розшуку, оскільки він не являється військовозобов`язаним, виключений з військового обліку 12.02.2019 на підставі пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
У вищевказаній заяві також позивачем зазначено, що повітки він не отримував, однак, дізнавшись про розшук через застосунок Резерв+, 29.01.2026 з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_10 разом із адвокатом для з`ясування обставин, однак черговий пропускав лише без адвоката, на що позивач відмовився. 
Листом від 03.02.2026 №440 ІНФОРМАЦІЯ_2 надано відповідь на заяву позивача від 20.01.2026, якою проінформовано про пропускний режим та порядок відвідування території ТЦК та СП, а також роз`яснено, що норма Закону, згідно якої громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення злочину виключалися з військового обліку, втратила чинність згідно прийнятого 11.04.2024 Закону України №3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку». Зазначеним Законом внесено зміни до статті 37 Закону №2232-XII, з якої виключено пункт 6 частини 6, а саме, виключення з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки військовозобов`язаних та резервістів, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Відповідно до абзацу 3 п. 4 Порядку проведення призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані: особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. За даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_1 є порушником правил військового обліку. Таким чином, правові підстави щодо внесення змін в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів і виключення з військового обліку відсутні.
Представник позивача - адвокат Фільова Наталія Дмитрівна звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_10 із адвокатським запитом від 02.03.2026 щодо надання копії заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , про взяття його на облік військовозобов`язаного та зазначення підстав визнання його військовозобов`язаним та оголошення розшуку через застосунок Резерв + 19.01.2026.
У відповідь на адвокатський запит ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 10.03.2026 №966 повідомлено, що у відповідності до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ, в редакції, яка діяла до 18.05.2024, гр. ОСОБА_1 підлягав виключенню з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пункту шостого частини шостої статті 37 Закону №2232-ХІІ, як такий, якого було засуджено до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, що на той час і було зроблено та у його військово-обліковому документі проставлено відповідні відмітки. Але з 18.05.2024 вступили в дію зміни до Закону №2232-ХІІ, якими вилучено правову норму з цього Закону, яка передбачала виключення з військового обліку тих громадян, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину (пункт шостий частину шосту статті 37 вказаного Закону). А тому, починаючи з 18.05.2024, дана категорія громадян, до якої відноситься і гр. ОСОБА_1 , повинні бути поновлені на військовому обліку за місцем свого проживання/перебування. Таким чином гр. ОСОБА_1 поновлено на військовому обліку військовозобов`язаних за місцем його проживання/перебування, тобто в ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дана процедура проводилась в автоматизованому порядку, за допомогою електронних цифрових ресурсів (електронних баз даних). Запропоновано ОСОБА_1 у найкоротший строк прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення його військово-облікових даних, проходження медичного огляду (військово-лікарської комісії), а також отримання більш детальної інформації з даного питання.
Позивач вважає, що своїми діями відповідач порушив його права, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно із частиною 3 статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч. 5 ст. 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №1487, в редакції від 18.05.2024, чинний на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів центральними і місцевими органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, органами військового управління (органами управління), військовими частинами (підрозділами) Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, підприємствами, установами та організаціями, закладами освіти, закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності.
Військовий облік ведеться з метою визначення наявних людських мобілізаційних ресурсів та їх накопичення для забезпечення повного та якісного укомплектування Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення особовим складом у мирний час та в особливий період (п. 3 Порядку №1487).
Відповідно до п. 20 Порядку №1487 військовий облік ведеться на підставі даних паспорта громадянина України та військово-облікових документів.
Військово-обліковими документами для військовозобов`язаних є військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного.
Згідно п. 22 Порядку №1487 взяття на військовий облік, зняття та виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, органах СБУ, відповідних підрозділах розвідувальних органів здійснюється відповідно до Закону №2232-ХІІ.
Абзацом третім пункту 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 №1487, встановлено, що районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів у випадках, передбачених законодавством.
Відтак до компетенції районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки належить взяття та виключення військовозобов`язаних з військового обліку.
Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Абзацом п`ятим частини дев`ятої статті 1 Закону №2232-ХІІ встановлено, що військовозобов`язані це особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Згідно з абзацами сьомим і дев`ятим пункту 2 частини першої статті 37 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній з 18.05.2024) взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають громадяни України:
які досягли 25-річного віку під час перебування на військовому обліку призовників;
які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку.
З вищевикладеного слідує, що взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають усі військовозобов`язані громадяни України, які досягли 25-річного віку. Водночас Закон №2232-ХІІ не містить обмежень щодо кількості раз, взяття на військовий облік у випадку, якщо особа раніше перебувала на військовому обліку призовників.
Тобто громадянин України, який раніше перебував на військовому обліку призовників, і був виключений з військового обліку військовозобов`язаних, підлягає взяттю на військовий облік військовозобов`язаних у разі, якщо підстави, за якими він був виключений, відпали.
Матеріалами справи підтверджено, що позивача виключено з військового обліку за п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину).
Суд зазначає, що статтею 37 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент виключення позивача з військового обліку, було визначено, що виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України, які: були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Разом з цим, 18.05.2024 внесено зміни в Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», та нова редакція статті 37 вже не містить такої підстави для виключення з військової служби, як виключення громадян України раніше засуджених до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину:
«Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:
1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;
2) припинили громадянство України;
3) визнані непридатними до військової служби;
4) досягли граничного віку перебування в запасі».
З наведеного слідує, що з 18.05.2024 громадяни України, які раніше перебували на військовому обліку призовників та були виключені з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пункту 6 частини шостої статті 37 Закону №2232-ХІІ (у редакції, чинній до 17.05.2024), підлягають взяттю на військовий облік військовозобов`язаних, оскільки відпала підстава, за якою їх було виключено з військового обліку.
Отже, з набранням чинності змін до Закону №2232-XII позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, яка набула статусу військовозобов`язаного, відтак, підстави для виключення позивача з військового обліку як раніше засудженого до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину у розумінні приписів частини 6 статті 37 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) та Порядку №1487 відсутні.
Крім того, суд зазначає, що згідно пункту 4 розділу «Загальні питання» Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані:
- особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади;
- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України;
- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;
- засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України.
Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позивача було правомірно поновлено на обліку військовозобов`язаних та законних підстав для внесення відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про те, що позивач виключений з військового обліку військовозобов`язаних на підставі пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як такий, що був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, станом на час виникнення спірних правовідносин та розгляду цієї справи - відсутні.
З урахуванням зазначеного вище суд доходить висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_11 не було допущено протиправних дій щодо внесення даних ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_11 про оголошення розшуку та зобов`язання відповідача зняти з розшуку, суд зазначає, що згідно з військово-обліковим документом ОСОБА_1 у розшуку не перебуває. У витязі з військово-облікового документа Резерв+ станом на 25.02.2026 міститься позначка про порушення правил військового обліку у зв`язку з не прибуттям за повісткою до ТЦК та СП, однак, внесення відомостей про порушення позивачем правил військового обліку не є предметом розгляду даної справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Разом з тим, обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною 1 статті 77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №520/2261/19.
Позивачем не доведено, а судовим розглядом не встановлено перебування ОСОБА_1 у розшуку, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача щодо оголошення розшуку та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 зняти ОСОБА_1 з розшуку задоволенню не підлягають.
Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 в частині усунення адвоката Фільової Н.Д. від участі в представництві інтересів позивача в ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати відповідача від вчинення певних дій, суд зазначає наступне.
В позовній заяві позивач посилається на те, що 19.01.2026 разом із адвокатом ОСОБА_2 з`явились до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується укладеним з адвокатом договором №3 від 15.01.2026 та ордером на надання правничої допомоги. Проте, черговий ТЦК та СП не пропустив позивача з адвокатом до спеціаліста для з`ясування обставин. Зайти без адвоката позивач відмовився. У зв`язку з цим позивач вважає порушеним своє право на захист.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Тож завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.
Згідно із висновком, сформованим в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №18-рп/2004 термін «порушене право», який вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». При цьому з приводу останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Згідно усталеного підходу, який знаходить своє відображення в багатьох судових рішеннях Верховного Суду, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
Водночас, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.02.2022 у справі № 826/9148/16, від 05.03.2020 у справі № 826/12535/17, від 21.02.2021 у справі №233/3516/18-ц.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В межах спірних правовідносин суду не надано жодних доказів, які б доводили, що 19.01.2026 ІНФОРМАЦІЯ_6 вчинені будь-які дії, пов`язані з усуненням адвоката Фільової Н.Д. від участі в представництві інтересів позивача в ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мали наслідком порушення прав чи законних інтересів позивача.
За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги в цій частині не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, є необґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.
При вирішенні справи суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
За приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Біленський О.О.