ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2026 р. 	Справа № 440/2273/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 року (ухвалене суддею Чесноковою А.О.) в справі № 440/2273/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  
третя особа  Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області 
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 09.01.2026 р. № 164550010117 про відмову у призначенні пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу періоди роботи в колгоспі "Прогрес" з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р. згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. та повторно розглянути заяву від 02.01.2025 р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 р. задоволено позов, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 09.01.2026 р. № 164550010117 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в колгоспі "Прогрес" з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р. згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.01.2025 р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Закону України "Про пенсійне забезпечення", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вважає правомірним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 09.01.2026 р. №164550010117 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону №1058-IV, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж - 32 роки. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що 02.01.2025 р. позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії у зв`язку з досягненням пенсійного віку, до якої приєднав відповідні документи.
За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто Головним управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та 09.01.2026 р. прийнято рішення №164550010117, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058-IV у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - 32 роки.
В якості підстав для відмови у призначенні пенсії за віком у вищевказаному рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж, визначений ч. 1 ст. 26 Закону №1058 з 01.01.2025 р. по 31.12.2025 р. - становить не менше 32 року. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону №1058 у разі відсутності, починаючи з 01.01.2018 р., страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають право особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 01.01.2028 р. від 25 до 35 років. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону №1058 у разі відсутності, починаючи з 01.01.2019 р., страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу, зокрема, починаючи з 01.01.2030 - від 15 до 25 років. Фактичні обставини справи: пенсійний вік становить - 60 років. Вік заявника - 60 років 1 місяць. Необхідний страховий стаж становить - 32 роки. Страховий стаж особи становить - 30 років 3 місяці 2 дні. Під час розгляду справи було враховано такі документи: 1. Паспорт, свідоцтво про загальнообов?язкове державне соціальне страхування; - Документи про роботу, навчання, трудова книжка НОМЕР_1 від 05.10.1982, військовий квиток; індивідуальні відомості застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Результати розгляду документів, доданих до заяви (зміст документів та відомостей): за доданими документами до страхового стажу не враховано періоди роботи в колгоспі "Прогрес" з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р., згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.10.1982 р., оскільки інформація про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві не завірено належним чином, а саме: відсутній документ, його дата та номер, на підставі якого внесено дані, печатка проставлена не на кожному році роботи та на печатці якою було завірено роки роботи з 1990 року зазначено ПОП "Програс" Гадяцький район Україна, що порушує статтю 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІ "Про пенсійне забезпечення" та пункту 5 Постанови Ради Міністрів СРСР "Про трудові книжки колгоспників" від 21.04.1975 р. №310. Для зарахування зазначеного періоду необхідно долучити уточнюючі довідки про фактично відпрацьовані вихододні на підставі первинних документів; - з 1999 р. страховий стаж роботи враховано за даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Особа матиме право на пенсійну виплату, за досягнення 63-річного віку - 15.11.2028 р., або за умови набуття страхового стажу 32 роки.
Позивач не погоджуючись із вказаним рішенням, звернувся до суду із цим позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне рішення пенсійного органу є необґрунтованим та підлягає скасуванню, тому обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в колгоспі "Прогрес" з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р. згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.01.2025 р. про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
За приписами п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (в подальшому - Закон №1058-ІV).
Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За приписами ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Приписами ст. 24 Закону № 1058-ІV передбачено, що страховий стаж, необхідний для призначення пенсії, обчислюється відповідно до вимог цього Закону за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів (записів трудової книжки) та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058-ІV питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій, регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-XII (в подальшому - Закон № 1788-XII).
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно із ст. 62 Закону №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (в подальшому - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядок № 637, визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно із п.п. 2.2 та 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 р. № 162 (яка діяла на час заповнення трудової книжки позивача), заповнення трудової книжки вперше провадиться адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. У трудову книжку вносяться, зокрема відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Отже, за аналізу наведених норм слідує, що трудова книжка, в якій містяться всі необхідні та точні записи про періоди роботи, є основним документом, що підтверджує стаж роботи. За наявності такої трудової книжки підтверджувати трудовий стаж іншими документами законодавством не вимагається. Обов`язок щодо заповнення трудової книжки покладався на керівника підприємства, установи організації, а не на працівника.
Суд апеляційної інстанції встановив, що спір у даній справі фактично виник при вирішенні питання щодо зарахування до стажу позивача його періодів роботи в колгоспі згідно трудової книжки колгоспника. 
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за №310 (в подальшому - Основні Положення).
Відповідно до п.п. 1, 2 Основних Положень, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
Пунктом 5 Основних Положень встановлено, що до трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання.
Згідно із п. 6 Основних Положень, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Відповідно до п. 8 Основних Положень, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.
Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Судовим розглядом встановлено, що відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. вбачається, що: з 16.08.1990 р. позивач прийнятий в члени колгоспу "Прогрес" Гадяцького району; 16.08.1990 позивач прийнятий на роботу в колгосп "Прогрес" на посаду тракториста; 13.10.2006 р. позивач звільнений з роботи в колгоспі "Прогрес" за згодою сторін. 
У розділі "Трудова участь у громадському господарстві" трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 містяться записи про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі позивача у громадському господарстві в колгоспі "Прогрес", в тому числі й у спірному періоді (з 16.08.1990 р. по 31.12.1998 р.).
Зі змісту спірного рішення пенсійного органу вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області до страхового стажу позивача не зараховано період роботи в колгоспі "Прогрес" з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р., згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 05.10.1982 р., оскільки інформація про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві не завірено належним чином, а саме: відсутній документ, його дата та номер, на підставі якого внесено дані, печатка проставлена не на кожному році роботи та на печатці якою було завірено роки роботи з 1990 року зазначено ПОП "Програс" Гадяцький район Україна.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами пенсійного органу, оскільки основним документом, що трудову діяльність, є трудова книжка. Проте якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, або інформація про встановлений та фактично відпрацьований мінімум трудової участі у громадському господарстві не завірено належним чином, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення. 
Зі змісту трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. вбачається, що на печатці якою було завірено роки роботи з 1990 року зазначено ПОП "Прогрес", а не як зазначив відповідач у своєму рішенні ПОП "Програс". 
Відповідно до ч. 3 ст. 44 Закону №1058-ІV, органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Отже, пенсійний орган в силу діючого законодавства наділений повноваженнями вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що на особу не може перекладатися тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у первинних документах про її трудову діяльність, що таким чином не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що записи трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. про період трудової діяльності з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р. в повній мірі підтверджується трудовий стаж позивача за вищезазначений період, натомість відповідачем не надано доказів та не заявлено доводів щодо вжиття ним будь-яких заходів для витребування у відповідних підприємств чи архівних установ документів на підтвердження стажу роботи позивача в періоди, зазначені в архівних довідках.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що основним документом при зарахуванні стажу колгоспника є саме трудова книжка колгоспника, в даному випадку в матеріалах справи наявна трудова книжки колгоспника позивача, яка містить відомості щодо періодів роботи позивача в колгоспі та відомості про виконання позивачем встановленого річного мінімуму трудової діяльності в колгоспі. З зазначеної трудової книжки є можливим встановити наявність трудової діяльності позивача в колгоспі та вирішити питання про зарахування певних періодів роботи в колгоспі позивача, з урахуванням відомостей про виконання позивачем річного мінімуму трудової діяльності в колгоспі. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем неналежним чином здійснено перевірку періодів роботи позивача в колгоспі згідно записів його трудової книжки колгоспника, яка є основним документом для підтвердження трудового стажу колгоспника. Інших зауважень щодо змісту трудової книжки колгоспника позивача відповідачем в оскаржуваному рішенні не зазначено.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області в призначенні пенсії позивачу є необґрунтованою, оскільки трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 05.10.1983 р., надана позивачем, містить достатні відомості для підтвердження трудового стажу. Також, трудова книжка колгоспника встановленого зразка є основним документом, що підтверджує стаж у відповідні роки, та містить відомості, які дають можливість врахувати ці періоди при обчисленні страхового стажу. 
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 09.01.2026 р. № 164550010117 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в колгоспі "Прогрес" з 16.08.1990 р. по 31.12.2003 р. згідно із записами трудової книжки НОМЕР_1 від 05.10.1983 р. та повторно розглянути заяву позивача від 02.01.2025 р. про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 по справі № 440/2273/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич