ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 911/1783/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючої), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.
за участю секретаря судового засідання Ксензової Г.Є.,
представників учасників справи:
позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" - Карпухін Я.В., адвокат (довіреність від 14.05.2026), Горбайчук Л.В., адвокат (довіреність від 20.05.2026),
відповідача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" -Семко В.Ю., адвокат (ордер АІ №2094940 від 22.01.2026),
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026
(головуючий - суддя Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В. і Гаврилюк О.М.)
у справі № 911/1783/21
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (далі - Товариство; позивач)
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі - Підприємство; позивач)
про стягнення,
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
Товариство звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Підприємства (попередня назва - Державне підприємство "Київське лісове господарство [ДП "Київський лісгосп]) про стягнення 9 009 548,53 грн вартості майна в порядку реституції, а саме: квартири №109 в будинку №130/57 по проспекту 40-річчя Жовтня (нова назва - проспект Голосіївський) в м. Києві , площею 130,30 кв.м.; квартири №225 в будинку №21 по вул. Георгія Гонгадзе (станом на тепер повернута стара назва - вул. Машинобудівна) в м. Києві, загальною площею 101,60 кв.м.; квартири №32 в будинку №3, мікрорайон Сосновий в м.Обухів, Обухівської області, загальною площею 77,9 кв.м. 
Також позивач просив стягнути з Підприємства збитки у розмірі 2 551 781,35 грн, які є різницею вартості 2-х квартир у м. Києві у доларовому та гривневому еквіваленті. Позивач виходив з того, що у додаткових угодах до договору сторони визначали вартість квартир в доларовому еквіваленті, тому у зв`язку зі знеціненням майна йому завдано збитки, що підлягають відшкодуванню відповідно до частини другої статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Позивач уточнив позовні вимоги та просив відшкодувати вартість лише 2-х квартир у місті Києві, в розмірі 9 009 548,53 грн, в порядку реституції, а також збитки у розмірі 1 557 635,91 грн, що є різницею вартості цих квартир у доларовому та гривневому еквіваленті. 
У подальшому, при новому розгляді справи, позивач заявою від 02.05.2023 збільшив розмір позовних вимог до 11 104 789,00 грн відповідно до наданих Звітів про оцінку вартості квартир.
Короткий зміст судових рішень
Справа розглядалась судами неодноразово.
Господарський суд Київської області рішенням від 18.11.2021 позов задовольнив повністю. Стягнув з Підприємства на користь Товариства 9 009 548,53 грн в порядку реституції та збитки у розмірі 1 557 635,91 грн.
Північний апеляційний господарський суд постановою від 17.08.2022 рішення суду першої інстанції змінив, резолютивну частину рішення виклав у такій редакції: "Стягнути з Лісгоспу на користь Товариства 9 009 548,53 грн грошових коштів в порядку реституції та 158 507,77 грн судового збору. В іншій частині позову відмовити".
Верховний Суд постановою від 07.02.2023 касаційну скаргу Підприємства задовольнив частково; скасував рішення Господарського суду Київської області від 18.11.2021 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 у справі № 911/1783/21 в частині розгляду позовних вимог про стягнення 9 009 548,53 грн вартості майна в порядку реституції, а справу № 911/1783/21 в цій частині передав на новий розгляд до Господарського суду Київської області; в іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2022 у справі № 911/1783/21 залишив без змін.
Господарський суд Київської області рішенням від 19.09.2025 (суддя Бабкіна В.М.), у задоволенні позовних вимог Товариства до Підприємства про стягнення 11 104 789,00 грн вартості майна в порядку реституції відмовив повністю. 
Північний апеляційний господарський суд постановою від 30.03.2026 апеляційну скаргу Товариства на рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 у справі № 911/1783/21 задовольнив; рішення Господарського суду Київської області від 19.09.2025 скасував та ухвалив нове рішення; позовні вимоги Товариства до Підприємства про стягнення 11 104 789,00 грн вартості майна в порядку реституції, задовольнив. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Підприємство, з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження постанови від 30.03.2026 (з урахуванням касаційної скарги у новій редакції), скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.
Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про не врахування правової позиції, викладеної: 
- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 07.10.2019 у справі № 915/914/17, від 16.04.2019 у справі №910/1570/18, від 17.03.2026 у справі № 911/3866/23 щодо застосування статті 216 ЦК України; 
- у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 161/2552/21, у постанові Верховного Суду України 12.02.2013 у справі № 3-3гс13(№ 5019/1447/11) щодо застосування частини першої та третьої статті 388 ЦК України;
- у постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19, щодо застосування статті 1212 ЦК України; 
- у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі № 904/684/18 щодо застосування частини сьомої статті 98 та статті 77 ГПК України; 
- у постанові Верховного Суду від 02.12.2025 у справі № 911/218/24 щодо застосування Глави 19 ЦК України; 
- у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 910/8198/17, від 28.06.2023 у справі № 2-881/11, від 19.10.2021 у справі № 918/188/21, щодо застосування частини другої статті 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" 
- у постанові Верховного Суду від 08.01.2024 року у справі № 907/628/17 щодо застосування частини другої статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та пункту 17 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав".
На обґрунтовування наявності підстави для касаційного оскарження згідно з положеннями пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник посилається у даній справі на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме пункту 6 частини 4 статті 238 ГПК України при застосуванні частини 1 статті 216 ЦК України у подібних правовідносинах та, зокрема, визначення змісту порушеного права, характеру його правопорушення, неможливість поновлення порушеного права, реституційних гарантій отримання відшкодування вартості отриманого за недійсним правочином, що виникли, зокрема, із фактів недійсності двох договорів, суб`єктного складу, об`єктів та змісту реституційних зобов`язань та подвійної передачі (відчуження) нерухомого майна одній і тій же особі за різними договорами.
Позиція інших учасників справи
Товариство у відзиві на касаційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх помилковість та про законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Судом першої інстанції встановлено, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.02.2018 у іншій справі № 911/1482/17, залишеною без змін постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду 11.06.2018, задоволено позов прокуратури Київської області, зокрема, визнано недійсним рішення 30 сесії Обухівської міської ради Київської області четвертого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" № 297- 30 сесії-ІУ від 23.02.2006, яким вилучено зі складу лісового фонду Обухівського лісництва в кварталі 63, виділ 15, земельну ділянку, площею 5,8 га; визнано недійсним рішення 8 сесії Обухівської міської ради Київської області п`ятого скликання "Про розгляд питань по регулюванню земельних відносин" № 65-8 сесії-У від 30.11.2006, яким затверджений проєкт землеустрою щодо відведення Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" земельної ділянки, площею 5,8 га, у користування; визнано недійсним договір оренди землі, укладений між Обухівською міською радою Київської області та ТОВ "Київщина-Житло" № 6192 від 20.12.2006, зі всіма змінами та доповненнями; скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. № 14463133 від 15.07.2014.
За висновками господарських судів у справі № 911/1482/17 земельна ділянка лісового фонду Державного підприємства "Київський лісгосп" в кварталі 63, виділ 15, площею 5,8 га, на час виникнення спірних правовідносин за договором від 09.02.2006 знаходилась у власності держави, тому Обухівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, діяла з перевищенням повноважень щодо вилучення земельної ділянки для подальшої передачі Товариству з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" під будівництво житлового комплексу.
За наслідком незаконності прийнятих Обухівською міською радою рішень судами визнаний недійсним договір оренди земельної ділянки.
Суди у справі № 911/1482/17 зазначили, що Обухівська міська рада в перевищення наданих їй статтею 149 Земельного кодексу України повноважень на розпорядження землями уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:100:0008 під будівництво житлового комплексу (№ 6192 від 20.12.2006), тому цей договір в силу вимог статей 203, 215 ЦК України є недійсним, оскільки, в тому числі, суперечить вимогам лісового та земельного законодавства.
Так, 09.02.2006 між Обухівською міською радою Київської області (сторона 1), Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (сторона 2) та Державним підприємством "Київське лісове господарство" (сторона 3) був укладений договір про реалізацію проєкту з будівництва житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові, який було затверджено рішенням від 23.02.2006 № 294-30-ІV Обухівською міською радою Обухівського району Київської області на засіданні тридцятої сесії четвертого скликання, за змістом якого:
- сторона 3 (ДП "Київський лісгосп") погоджується на вилучення стороною 1 (Обухівською міською радою Обухівського району Київської області) земельної ділянки лісового фонду, розміром 5 га, що розташована в Обухівському лісництві ДП "Київський лісгосп", квартал 60, для подальшого будівництва ТОВ "Київщина-Житло" на цій земельній ділянці житлового комплексу, будівельна адреса якого зазначена у пункті 1.1 цього договору (підпункт 1.2.1 пункту 1.2);
- сторона 1 передає стороні 2 у тимчасове користування земельну ділянку зазначену у пункті 2.1 цього договору під будівництво житлового комплексу (далі - об`єкт) (підпункт 1.2.3 пункту 1.2);
- сторона 2 приймає на себе функції інвестора-забудовника з фінансування витрат з реалізації проекту будівництва, зазначеного у пункті 1.1 цього договору, в тому числі витрат з проектування та будівництва об`єкта, витрат пов`язаних з отриманням технічних умов, висновків та проведення комплексної експертизи проектної документації та інші витрати; відшкодовує передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 № 284 "Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам" збитки, заподіяні стороні 3 вилученням земельної ділянки (підпункт 1.2.4 пункту 1.2).
Згідно із підпунктом 2.1.5 пункту 2.1 договору від 09.02.2006 сторона 1 за результатами виконання зобов`язань має право отримати житлову площу побудованого комплексу у розмірах та в порядку, передбаченому розділом 3 цього договору.
Сторона 2 зобов`язалась виконувати в повному обсязі фінансування будівництва об`єкта у вигляді передачі матеріалів, перерахування коштів, надання послуг, пов`язаних з будівництвом, безпосередньо підрядним організаціям (п.п. 2.2.1 п. 2.2 договору); передати частину побудованих площ стороні 1 та стороні 3 відповідно до положень розділу 3 цього договору (підпункт 2.2.5 пункту 2.2. договору).
У тому числі сторона 3 зобов`язалась та мала право отримати від сторони 2 передбачене цим договором житло (підпункт 2.3.2 пункту 2.3 договору).
Розділом 3 договору сторони визначили розподіл і порядок передачі об`єкту. Так, згідно із пунктом 3.2 розподіл об`єкту між сторонами договору здійснювався таким чином:
- Стороні 1 - 6,5% кв. м від загальної площі;
- Стороні 2 - 90% кв. м від загальної площі;
- Стороні 3 - 3,5% кв. м від загальної площі.
Передача об`єкта (його частин) стороні 1 та стороні 3 здійснюється стороною 2 протягом 5-ти робочих днів з дати введення об`єкта (його частин) в експлуатацію, при цьому сторони договору з дати отримання за актом-приймання передачі передбаченого договором житла самостійно несуть витрати за оплату комунальних послуг (пункт 3.3 договору).
Обухівська міська рада Обухівського району Київської області (сторона 1), Товариство з обмеженою відповідальністю "Київщина-житло" (сторона 2), Державне підприємство "Київський лісгосп" (сторона 3) 16.02.2006 уклали додаткову угоду до договору від 09.02.2006 про наступне: 
1. Сторони договору дійшли згоди про можливість виконання стороною 2 своїх зобов`язань перед стороною 3, викладених у пункті 3.2. договору, в порядку, передбаченому цією додатковою угодою.
2. Сторона 2 передає, а сторона 3 приймає як часткове виконання зобов`язань за договором наступне житло:
2.1. Квартиру №109 в м.Київ по проспекту Сорокаріччя Жовтня, б. 130/157, загальною площею 130,30 кв. м, загальною вартістю 864 450,00 грн, при цьому вартість одного квадратного метра складає - 6496,16 грн., що є еквівалентом 1 287,36 доларів США по офіційному курсу НБУ, встановленому на день укладення цієї додаткової угоди.
3. Сторони домовились, що вищевказане житло передається стороною 2 в рахунок оплати частки сторони 3 в об`єкті будівництва, при цьому вартість об`єкту будівництва вираховується із вартості 1 кв. м, що дорівнює опосередкованої вартості житла в Київській області, встановленій наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 24 від 27.12.2005, а саме: 2 650 грн.
4. Враховуючи вищевикладене, сторони домовились, що сторона 2 передає стороні 3 - 3,5% житлової площі, за виключенням 319,41 кв. м, що дорівнює вартості вже переданого згідно пункту 2.1 цієї додаткової угоди житла.
Факт передачі зафіксований в акті приймання-передачі від 17.03.2006. Прийняттям вказаної квартири сторона 3 підтвердила належне виконання стороною 2 частини передбачених договором від 09.02.2006 зобов`язань та відповідно зменшила зобов`язання сторони 2, передбачені пунктом 3.2. договору від 09.06.2006, на 319,41 кв. м, що дорівнювало вартості вже переданого згідно цього акта житла (п. 2).
Протягом дії договору від 09.02.2006, крім додаткової угоди від 16.02.2006, до основного договору сторонами вносилися інші погоджені доповнення та зміни, а саме: угодою від 27.01.2010, додатковою угодою від 05.02.2010, додатковою угодою від 01.06.2010, договором від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006 з врахуванням наступного.
Свого часу, 06.05.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (сторона 1) та Державним підприємством "Київське лісове господарство" (сторона 2) був укладений договір про будівництво житлового комплексу (далі - договір від 06.05.2006).
Предметом договору визначено будівництво стороною 1 на земельній ділянці, площею 15 га, що відведена стороні 2 в постійне користування згідно Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 17.04.2006 № 152637 серія ЯЯ, житлового комплексу в м. Ірпінь по вул. ІІІ Інтернаціоналу (пункт 1.1).
Сторони дійшли згоди, що за умовами цього договору сторона 2 залучає сторону 1 в якості Генерального підрядника з обов`язком забезпечити фінансування в повному обсязі будівництва об`єкту, що вказаний в пункті 1.1 цього договору, та доручає стороні 1 виконувати функції замовника (пункт 1.2). 
У пункті 3.2. договору сторони визначили здійснення розподілу об`єкту будівництва між ними наступним чином:
- Стороні 1 - 90% кв. м від загальної площі об`єкту;
- Стороні 2 - 10% кв. м від загальної площі об`єкту.
Відповідно до пункту 6.2. договір може бути змінений або (чи) доповнений. Всі зміни та доповнення, додатки повинні оформлюватися у письмовій формі.
В цей же день, 06.05.2006, сторонами за вказаним договором укладена додаткова угода.
Додатковою угодою сторони дійшли згоди про можливість виконання стороною 1 своїх зобов`язань перед стороною 2, викладених у пункті 3.2 договору від 06.05.2006, в порядку, передбаченому додатковою угодою (пункт 1), а саме:
Сторона 1 передає, а сторона 2 приймає як часткове виконання зобов`язань за договором наступне житло: квартиру № 225 в м. Києві по вул. Георгія Гонгадзе, б.21, загальною площею 101,6 кв. м, загальною вартістю 964 050,00 грн, при цьому вартість одного квадратного метра складає 9 488,68 грн, що є еквівалентом 1 878,94 доларів США по офіційному курсу НБУ України, встановленому на день укладення цієї додаткової угоди (підпункт 2.1 пункту 2).
Сторони домовились, що вищевказане житло передається стороною 1 в рахунок оплати частки сторони 2 в об`єкті будівництва, при цьому вартість об`єкту будівництва вираховується із вартості 1 кв. м, що дорівнює опосередкованої вартості житла в Київській області, встановленій наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 24 від 27.12.2005, а саме: 2 650,00 грн (пункт 3).
Враховуючи вищевикладене, сторони погодилися, що після введення в експлуатацію об`єкту будівництва (черг будівництва), передбаченого договором, сторона 1 передає стороні 2 - 10% житлової площі, за виключенням 363,79 кв. м, що дорівнює вартості вже переданого згідно з пунктом 2 цієї додаткової угоди житла.
ТОВ "Київщина-Житло" (сторона 1) та ДП "Київський лісгосп" (сторона 2) 16.07.2006 при спільному найменуванні - сторони, що є належними сторонами договору від 09.02.2006 з урахуванням додаткової угоди від 16.02.2006, підписали акт приймання-передачі квартири № 225 в м. Києві по вул. Георгія Гонгадзе, б.21 в м. Київ, загальною площею 101,6 кв. м, загальною вартістю 964 050,00 грн, де вартість одного квадратного метра склала - 9 488,68 грн, що є еквівалентом 1 878,94 доларів США по офіційному курсу НБУ України, встановленому на день укладення додаткової угоди.
Прийняттям вказаної в пункті 1 акта квартири сторона 2 підтвердила належне виконання стороною 1 частини передбачених договором від 06.06.2006 зобов`язань та відповідне зменшення зобов`язання сторони 1, передбаченого пунктом 3.2. договору від 06.06.2006, на 363,79 кв. м, що дорівнює вартості вже переданого згідно цього акта житла.
Договір від 06.05.2006 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" (сторона 1) та Державним підприємством "Київське лісове господарство" (сторона 2) про будівництво житлового комплексу реалізований не був.
27.01.2010 Обухівська міська рада (сторона 1), ТОВ "Київщина-Житло" (сторона 2) і ДП "Київський лісгосп" підписали Угоду про внесення змін до договору від 09.02.2006, якою, зокрема, викладена нова редакція розділу 3 договору, а саме:
3.3 Передача стороною 2 об`єкту (його частин) стороні 3 та сплата пайової участі стороні 3 здійснюється стороною 2 протягом 1 місяця з дати введення об`єкту (його частин) в експлуатацію.
3.4 Сторона 2 має право достроково виконати свої зобов`язання перед стороною 1 та стороною 3.
3.5 Розрахунки за договором здійснюються між сторонами наступним чином:
3.5.1 Сторона 1 отримує в якості сплати стороною 2 пайової участі (внеску) 4% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкту;
3.5.2 Стороні 3 - 3,5% кв. м від загальної площі об`єкту;
3.5.3 Сторона 2 залишається власником всієї іншої частини побудованого об`єкту.
Угодою від 05.02.2010 про розірвання договору про будівництво житлового комплексу від 06.05.2006 між ТОВ "Київщина-Житло" і ДП "Київський лісгосп", які є належними сторонами договору про будівництво житлового комплексу від 06.05.2006, а також належними сторонами договору про будівництво від 09.02.2006 та Угоди від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, сторони домовились про наступне:
1.Розірвати договір про будівництво житлового комплексу від 06.05.2006.
2.Сторони погодились, що отримана стороною 2 згідно з договором про будівництво житла від 06.05.2006, додаткової угоди від 06.05.2006 та акта приймання передачі від 16.07.2006 квартири № 225 в м. Києві по вул. Георгія Гонгадзе, б.21 в м. Київ, загальною площею 101,60 кв. м, стороні 1 не повертається, а зараховується як часткове виконання стороною 1 зобов`язань за договором про будівництво від 09.02.2006 та Угоди від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006.
Додатковою угодою від 01.06.2010 до договору від 09.02.206 між Обухівською міською радою (сторона 1), ТОВ "Київщина-Житло" (сторона 2) і ДП "Київський лісгосп" (сторона 3) при спільному найменуванні сторони визначили:
1.Сторони підтверджують, виконання зобов`язань, визначених п. 3.3. та п. 3.5.2. договору від 09.02.2006 з урахуванням додаткової угоди від 16.02.2006 та додаткової угоди про внесення змін від 27.01.2010, згідно із чим сторона 2 передала, а сторона 3 прийняла наступне житло:
1.1. Квартира АДРЕСА_1 
1.2. Квартира АДРЕСА_2 . 
За наслідками розгляду господарської справи № 911/1482/17 Обухівський районний суд Київської області рішенням від 21.09.2020 у справі № 372/2777/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021, задовольнив позовні вимоги ТОВ "Київщина-Житло" до Обухівської міської ради, Державного підприємства "Київське лісове господарство", ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів. Вказаним рішенням визнані недійсними: договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" і Державним підприємством "Київський лісгосп" з додатковою угодою від 16.02.2006; угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010; додаткова угода від 01.06.2010. Визнаний недійсним договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло", Державним підприємством "Київський лісгосп" і ОСОБА_1. 
Досліджуючи у справі № 372/2777/19 зміст договору та додаткових угод, цивільні суди дійшли висновку, що предметом цього договору є передача у користування земельної ділянки лісового фонду для будівництва. Метою договору є суб`єктивний мотив або матеріальний інтерес, який спонукає сторони брати на себе ті чи інші обов`язки. 
Суди вказали, що мета повинна бути законною, тобто не суперечити закону. Як вбачається із змісту договору, метою Обухівської міської ради було отримання житлової площі побудованого житлового комплексу у розмірах та в порядку, передбаченому розділом 3 цього договору, метою позивача було здійснення фінансування та будівництво об`єкта на земельній ділянці, переданій у користування. Щодо мети ДП "Київський лісгосп" при укладанні договору, то від цього договору підприємство отримувало житло, передбачене цим договором. 
Суди визначили, що, оскільки законодавством передбачений порядок передачі земельних ділянок в тимчасове користування, і цей порядок не був дотриманий при укладенні спірного договору, то мета договору суперечила закону. Оспорюваним договором земельна ділянка була передана відповідачами у користування позивачу без згоди землевласника та всупереч законодавства, а отже зміст правочину суперечить земельному, лісовому законодавству, тому вказаний договір та додаткові угоди мають бути визнаними недійсними відповідно до частини першої статті 215 ЦК України. 
З огляду на викладене та враховуючи, що Обухівська міська рада перевищила надані їй статтею 149 Земельного кодексу України повноваження на розпорядження землями, договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" і Державним підприємством "Київський лісгосп", з додатковою угодою від 16.02.2006, Угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010, додаткова угода від 01.06.2010, а також договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло", Державним підприємством "Київський лісгосп" і ОСОБА_1., в силу вимог статей 203, 215 ЦК України у справі № 372/2777/19 визнані недійсними, оскільки вони суперечать вимогам лісового та земельного законодавства.
Позивач у заяві про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог від 02.05.2023, посилаючись на положення статей 216, 1213 ЦК України, вважав достатніми правові підстави щодо стягнення з відповідача коштів за отримані ним за договором від 09.02.2006 дві квартири в порядку реституції вартість яких відповідно до Звітів про оцінку майна загалом становила 11 104 789,00 грн.
Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Спір у справі, що розглядається, переглядається в частині наявності/відсутності підстав для відшкодування вартості безпідставно набутого майна в порядку реституції.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Обухівський районний суд Київської області рішенням від 21.09.2020 у справі № 372/2777/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021, задовольнив позовні вимоги ТОВ "Київщина-Житло" до Обухівської міської ради, Державного підприємства "Київське лісове господарство", ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів. Вказаним рішенням визнані недійсними: договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло" і Державним підприємством "Київський лісгосп" з додатковою угодою від 16.02.2006; угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010; додаткова угода від 01.06.2010. Визнаний недійсним договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством з обмеженою відповідальністю "Київщина-Житло", Державним підприємством "Київський лісгосп" і ОСОБА_1.
Направляючи справу на новий розгляд Верховний Суд у постанові від 07.02.2023 зазначив, що судами встановлено лише факт виконання позивачем недійсного правочину та не досліджувалося питання щодо виконання даного правочину іншими його сторонами, а тому Суд визнав передчасним висновок судів попередніх інстанцій щодо застосування до даних правовідносин положень статті 216 Цивільного кодексу України. 
На виконання вказівок Верховного Суду суди під час нового розгляду справи, з посиланням на положення статей 73,74, 76-79 ГПК України, дослідили що усіма сторонами договору від 09.06.2006 вчинялися дії щодо його виконання. Зокрема, позивачем здійснювалася передача відповідачу згідно з додатковою угодою від 01.06.2010 до договору від 09.02.2006 квартир (у тому числі - квартири АДРЕСА_1 , площею 130,30 кв. м, та квартири АДРЕСА_3 (повернуто стару назву Машинобудівників), буд. 21, загальною площею 101,60 кв.м; відповідачем вчинялися дії щодо відмови від користування та передачі земельної ділянки Обухівській міській раді (що підтверджується долученими до матеріалів справи листом ДП "Київський лісгосп" № 02-357 від 27.09.2005 щодо відмови від користування та передачі земельної ділянки Обухівській міській раді задля подальшої передачі її у користування ТОВ "Київщина-житло"; Витягом з рішення Обухівської міської ради 30 сесії № 297-30-ІУ від 23.02.2006 "Про розгляд питань по регулюванню земель них відносин"; актом технічного обстеження лісових площ, що передаються до відведення ДП "Київський лісгосп" та ТОВ "Київщина-Житло" (в кварталі 63 виділ 15 земельну ділянку площею 5,8 га)); Обухівською міською радою приймалися відповідні рішення щодо вилучення земельної ділянки та передачі її в оренду під будівництво.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що наведені відповідачем доводи про отримання спірних квартир за договорами дарування, а не за договором від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про те, що такі квартири отримані на виконання умов спірного договору. Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" від 29.05.2024 № 062/14-5664 за Державним підприємством "Київське лісове господарство" було зареєстровано право власності на спірні квартири, що також підтверджує реалізацію ним мети, з якою укладалися визнані недійсними договори. Також за даними Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" після реєстрації за ДП "Київський лісгосп" права власності на квартири на підставі розпоряджень райдержадміністрацій вказані квартири переводились до державного житлового фонду.
Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.
Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до пунктів 25, 26, 32 правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.
Скаржник визначаючи підставою касаційного оскарження пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України у своїй касаційній скарзі вказав про неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду:
- у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 07.10.2019 у справі № 915/914/17, від 16.04.2019 у справі №910/1570/18, від 17.03.2026 у справі № 911/3866/23 щодо застосування статті 216 ЦК України; 
- у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 161/2552/21, у постанові Верховного Суду України 12.02.2013 у справі № 3-3гс13(№ 5019/1447/11) щодо застосування частини першої та третьої статті 388 ЦК України;
- у постанові Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19, щодо застосування статті 1212 ЦК України; 
- у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі № 904/684/18 щодо застосування частини сьомої статті 98 та статті 77 ГПК України; 
- у постанові Верховного Суду від 02.12.2025 у справі № 911/218/24 щодо застосування Глави 19 ЦК України; 
- у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 у справі № 910/8198/17, від 28.06.2023 у справі № 2-881/11, від 19.10.2021 у справі № 918/188/21, щодо застосування частини другої статті 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" 
- у постанові Верховного Суду від 08.01.2024 року у справі № 907/628/17 щодо застосування частини другої статті 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" та пункту 17 Національного стандарту № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав".
Щодо неврахування висновків викладених у постановах Верховного Суду від 06.09.2018 у справі №910/8198/17 та від 08.01.2024 у справі №907/628/17, від 04.11.2020 у справі №904/684/18, від 28.06.2023 у справі №2-881/11, від 19.10.2021 у справі №918/188/21, в частині оцінки майна, то слід зазначити, що:
- предметом розгляду справи №910/8198/17 було визнання недійсним договору на проведення оцінки майна, укладеного між Товариствами. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство на момент укладення договору на проведення оцінки майна не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення спірного правочину, що зумовило, на переконання позивача, не виникнення права на замовлення оцінки цього нерухомого майна, а відтак, і неправомірність такого замовлення, здійсненого біржею. Позивач зазначив, що відповідачами під час укладення спірного договору не дотримано положення частини 2 статті 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", тому відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договір №19КП/15 від 10.07.2015 на проведення оцінки майна слід визнати недійсним в судовому порядку;
- предметом розгляду справи №907/628/17 (постанова від 08.01.2024) була скарга НБУ на дії державного виконавця, в якій заявник просив: визнати неправомірними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В. С. щодо передачі на реалізацію нерухомого майна - комплексу, розташованого за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, м. Берегово, вул. Сільвая (Кооперативна), 3 за стартовою ціною 6 155 000,00 грн без податку на додану вартість (далі - ПДВ); зобов`язати головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Берегових В. С. передати на реалізацію нерухоме майно - комплекс, розташований за адресою: Закарпатська область, Берегівський район, м. Берегово, вул. Сільвая (Кооперативна), 3 за стартовою ціною 7 386 000,00 грн з ПДВ. Скаргу обґрунтовано тим, що передача на реалізацію нерухомого майна за ціною без врахування ПДВ є безпідставним заниженням ринкової вартості об`єкта нерухомого майна, що призведе до несплати покупцем податку на додану вартість у складі вартості майна, у той час як відповідно до Податкового кодексу України у позивача виникнуть податкові зобов`язання зі сплати ПДВ, та він буде вимушений нарахувати ПДВ на остаточну вартість об`єкта нерухомого майна, відобразити в своєму податковому обліку, а також зобов`язаний буде видати податкову накладну покупцю, хоча покупець не має права на податковий кредит, оскільки не сплачував ПДВ у складі вартості майна. 
- предметом розгляду справи №904/684/18 була вимога про скасування оперативно-господарської санкції, застосованої рішенням комісії ПАТ "ДТЕК Дніпрообленерго" по розгляду акта про порушення Д№007799 від 03.08.2015, щодо нарахування вартості недоврахованої електричної енергії на суму 849 449,84 грн, оформленого протоколом №97 від 26.01.2018. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач безпідставно застосував оперативно-господарську санкцію до позивача, оскільки у спірних правовідносинах відсутні належні і допустимі докази протиправної поведінки позивача та шкідливого результату такої поведінки - завданої шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та застосуванням оперативно-господарської санкції. Сам лише факт виявлення обриву дроту пломбувального матеріалу, без доведення належними доказами вини в цьому споживача, не може бути кваліфікований як порушення останнім Правил користування електричною енергією.
- предметом розгляду справи №2-881/11 була вимога про визнання протиправною оцінки майна, а саме: нежитлового приміщення, загальною площею 623,7 кв. м, вартість якого визначена у розмірі 6 463 900,00 грн. Вимоги обґрунтовані тим, що проведена в рамках виконавчого провадження оцінка нерухомого майна є значно заниженою. Посилаючись на те, що реалізація майна за заниженою ціною завдасть позивачу суттєвих збитків, він просив визнати протиправною оцінку майна у розмірі 6 463 900,00 грн;
- предметом розгляду справи №918/188/21 були вимоги про скасування державної реєстрації права комунальної власності відомості про яку внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень згідно з рішенням державного реєстратора; визнати право спільної власності територіальних громад області в особі Рівненської обласної ради на торгівельно-житлову будівлю загальною площею 719,1 м2. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 12.04.2013 у справі № 2а/1770/4705/2012, яка набрала законної сили 16.07.2013, скасовано рішення виконавчого комітету Дубенської міської ради "Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Дубно". Прокурор зазначав, що враховуючи те, що підставою для державної реєстрації права комунальної власності за Дубенською міською радою на спірний об`єкт нерухомого майна є рішення виконавчого комітету міської ради, яке судом скасоване, вбачаються підстави для її скасування в судовому порядку. Постановою від 19.10.2021 на яку посилається скаржник розглядалося питання правомірності постановлення ухвали про залишення без розгляду позову на підставі пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України.
З наведених справ №910/8198/17, №907/628/17, №904/684/18, №2-881/11, №918/188/21 на висновки Верховного Суду в яких посилається скаржник, убачається, що правовідносини у них є неподібними з правовідносинами, що виникли між сторонами у цій справі. Так, у жодній із наведених скаржником справ предметом спору не були вимоги позивача про стягнення вартості майна в порядку реституції.
Враховуючи критерії подібності, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, правовідносини у зазначених скаржником справах відрізняються від правовідносин у цій справі (№ 911/1783/21) за змістом спірних правовідносин, предметом та підставами позову, суб`єктним складом та характером спірних правовідносин, а тому висновки щодо застосування норм права, які викладені в зазначених скаржником постановах Верховного Суду у справах №910/8198/17, №907/628/17, №904/684/18, №2-881/11, №918/188/21 не можуть бути релевантними до правовідносин, що розглядаються у цій справі.
З огляду на викладене, посилання скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 06.09.2018 у справі №910/8198/17 та від 08.01.2024 у справі №907/628/17, від 04.11.2020 у справі №904/684/18, від 28.06.2023 у справі №2-881/11, від 19.10.2021 у справі №918/188/21 не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду справи, адже Суд встановив, що висновки про застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду та на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.
Водночас, касаційне провадження у цій справі також відкрито на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, а тому слід розглядати доводи касаційної скарги з посиланням на пункти 1 ( в частині неврахування висновків Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, від 21.11.2018 у справі № 674/31/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 906/703/16, від 07.10.2019 у справі № 915/914/17, від 16.04.2019 у справі №910/1570/18, від 17.03.2026 у справі № 911/3866/23 щодо застосування статті 216 ЦК України; від 16.08.2023 у справі № 161/2552/21, у постанові Верховного Суду України 12.02.2013 у справі № 3-3гс13(№ 5019/1447/11) щодо застосування частини першої та третьої статті 388 ЦК України; від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19, щодо застосування статті 1212 ЦК України), 3 частини другої статті 287 ГПК України у їх логічному взаємозв`язку.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У пункті 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц викладено такий висновок щодо застосування норми пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України:
"У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися".
Схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/800/19, від 13.04.2021 у справі № 910/17693/19 (пункт 25).
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Слід зазначити, що означені скаржником висновки Верховного Суду стосовно питання застосування норм права у подібних правовідносинах (статті 216 ЦК України та пункту 6 частини 4 статті 238 ГПК України) з урахуванням правої позиції Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц, відсутні.
Отже, з огляду на відсутність таких висновків необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд виходить з того, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).
Предметом спору є грошова компенсація вартості майна замість безпосереднього (фактичного) повернення в попередній стан, який неможливий. Майно не може бути повернуто в натурі з причини передачі його на користь третіх осіб.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина 1 статті 216 ЦК України). 
За змістом абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення "status quo anteу" фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини першої статті 216 ЦК України).
За недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Таке поновлення сторін у попередньому становищі може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за відповідним правочином, залишається у його сторони. У разі неможливості здійснити реституцію у натурі, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, сторони зобов`язані відшкодувати вартість того, що одержали, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 2 частини першої статті 216 ЦК України).
Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
За приписами частини першої статті 216 та статті 1213 ЦК України закріплено обов`язок кожної зі сторін недійсного договору (набувача) повернути другій стороні (потерпілому) безпідставно набуте майно в натурі. Це означає, що поверненню підлягає саме та індивідуально визначена річ, яку набув або зберіг набувач, або така ж кількість родових речей тієї ж якості. Якщо повернути безпідставно набуте майно в натурі неможливо (внаслідок його знищення, загублення або передачі його набувачем третій особі тощо), набувач зобов`язаний відшкодувати іншій стороні договору (потерпілому) вартість такого майна.
Зобов`язання з реституції виникають внаслідок недійсності правочину (його нікчемності чи визнання судом недійсним). Реституція як спосіб захисту порушеного права застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Реституція є заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до стану, який вони мали до вчинення такого правочину. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути адресована тільки стороні недійсного правочину. Крім того, реституцію можна застосувати лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він був переданий. 
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), а також Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду - пункт 7.1 постанови від 16.04.2019 у справі № 910/1570/18, та 17.03.2026 у справі №911/3866/23 на які посилався скаржник у касаційній скарзі.
Верховний Суд у постанові від 26.01.2022 у справі № 924/637/20 зазначив, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину іншій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених у статті 216 Цивільного кодексу України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Водночас, відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21 зазначала, що зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Традиційно в доктрині цивільного права зобов`язання, які є наслідком безпідставного збагачення, іменуються кондикційними.
Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як з дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, з дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних.
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та безпідставно збагатило його.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому фактичному збагаченні, коли набувач, не набувши права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в юридичному збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача майна, що набуто поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї, якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від/ самого початку правовідносин, та передання майна тій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
У разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава у правомірному порядку припинена. Договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 642/1088/23.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення вартості переданих квартир, суд апеляційної інстанції дослідив, що за наслідками розгляду господарської справи № 911/1482/17 і цивільної справи № 372/2777/19 визнані недійсними договори, на підставі яких Державне спеціалізоване господарське підприємство «Київське лісове господарство», правонаступником якого є Державне підприємство «Ліси України», отримало квартиру №109 в м. Києві по вул. Сорокаріччя Жовтня буд №130/57 , площею 130,30 кв. м, та квартиру №225 в м. /Києві по вул. Георгія Гонгадзе (повернуто стару назву Машинобудівників), буд. 21, загальною площею 101,60 кв. Підстави, за наявності яких відповідач отримав спірні квартири, відпали. Наслідки недійсності правочинів при розгляді справи №372/2777/19 не застосовувалися.
Суд апеляційної інстанції з посиланням на частину першу статті 216, частину першу, другу, пункт 3 частини третьої статті 1212, статті 1213 ЦК України дійшов висновку, що набувач за договором, що визнаний недійсним, повинен відшкодувати вартість цього майна за цінами, які існують на момент відшкодування, оскільки неможливо повернути одержане за правочином майно у натурі.
З огляду на викладене, та враховуючи, зміст позовної вимоги направлений на відшкодування вартості переданого за договором майна, який був визнаний у судовому порядку недійсним, застосування судом апеляційної інстанції положень глави 83 ЦК України, як субсидіарного способу захисту до вимог реституції, встановлені ним обставини справи, та виходячи з аналізу висновків викладених у справах №183/1617/16, № 674/31/15-ц, № 906/703/16, № 915/914/17, №910/1570/18, № 911/3866/23, щодо застосування статті 216 ЦК України, №161/2552/21, № 3-3гс13(№ 5019/1447/11), щодо застосування частин 1 та 3 статті 388 ЦК України, № 925/1276/19, щодо застосування статті 1212 ЦК України, висновки суду апеляційної інстанції, не суперечать висновкам викладених у цих постановах, а тому підстава касаційного оскарження щодо неврахування висновків Верховного Суду у цих справах не підтвердилася.
Як вбачається із змісту оскаржуваного судового рішення, у цій справі суд апеляційної інстанції досліджував та оцінював доводи учасників справи крізь призму предмета, підстав позову та кола доказування, які входять у таку категорію справ. 
Зазначене спростовує протилежні доводи скаржника та свідчить про безпідставне посилання останнього на неврахування судами попередніх інстанцій практики Верховного Суду.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суди попередніх інстанцій, посилаючись на норму права, застосували її інакше (не так, в інший спосіб витлумачили тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Сама по собі різниця судових рішень не свідчить про безумовне підтвердження незастосування правового висновку.
Цитування скаржником окремих висновків суду касаційної інстанції, викладених у постановах у справах, фактичні обставини в яких є відмінними, а правовідносини - неподібними до правовідносин, що склалися у справі № 911/1783/21, не є належним правовим обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження.
Доводи скаржника зводяться до переоцінки доказів та встановлення інших, ніж встановлені судами попередніх інстанцій, фактичних обставин задля ухвалення іншого рішення по суті заявлених позовних вимог, тобто рішення про відмову у задоволенні позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що принцип змагальності не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19).
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Для сторони необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Виходячи з вищенаведених норм права, беручи до уваги характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, вірогідність наявних у матеріалах справи та перевірених судами доказів, суд апеляційної інстанції констатував про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог Товариства до Підприємства про стягнення 11 104 789,00 грн вартості майна в порядку реституції, оскільки, надавши оцінку доводам та запереченням сторін спору, а також наданим на обґрунтування таких доводів доказам, з урахування такого стандарту доказування як вірогідність доказів.
З огляду на викладене, доводи касаційної скарги в частині підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшли свого підтвердження. Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та/чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для скасування ухваленого судового рішення визначених з цих підстав, а відтак підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції визначені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України відсутні.
Щодо питання застосування до спірних правовідносин позовної давності Суд зазначає таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Як унормовано статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За приписами статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За змістом положень частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203, частин першої, третьої статті 215 ЦК України при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Отже, реституція це спеціальна форма відновлення становища, що існувало до порушення, сутність якої полягає в поверненні сторін правовідношення у стан, який передував вчиненню певної протиправної дії. Реституція може поставати як реституція володіння (повернення кожною із сторін недійсного правочину того, що така сторона за ним отримала) або ж як компенсаційна реституція відшкодування (в грошовій чи негрошовій формі) вартості одержаного у разі неможливості його повернення в натурі. Такий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 11.12.2025 у справі № 903/534/23 (903/89/25).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.
Як обґрунтовано зазначив суд апеляційної інстанції, вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину може бути заявлена як окрема вимога за наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Таким чином, реституція як правовий наслідок недійсності правочину та спосіб захисту суб`єктивного цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Як установив суд апеляційної інстанцій у цій справі, Обухівський районний суд Київської області рішенням від 21.09.2020 у справі № 372/2777/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.04.2021, задовольнив позовні вимоги про визнання недійсними договорів. Вказаним рішенням визнані недійсними: договір від 09.02.2006 про реалізацію проєкту з будівництва Житлового комплексу по вул. Каштановій в м. Обухові Київської області, укладений між Обухівською міською радою Обухівського району Київської області, Товариством і ДП "Київський лісгосп" з додатковою угодою від 16.02.2006; угода від 27.01.2010 про внесення змін до договору від 09.02.2006, додаткова угода від 05.02.2010; додаткова угода від 01.06.2010. Визнаний недійсним договір від 03.08.2010 про відступлення права вимоги за договором від 09.02.2006. У цивільній справі № 372/2777/19 суд не вирішував питання щодо наслідків недійсності договору, що й обумовило звернення позивача до господарського суду з цим позовом.
Так, у липні 2021 року Товариство звернулося до суду з позовом у цій справі до ДП "Київське лісове господарство" про стягнення 9 009 548,53 грн вартості майна в порядку реституції. У подальшому, при новому розгляді справи, позивач заявою від 02.05.2023 збільшив розмір позовних вимог до 11 104 789,00 грн
Таким чином, оскільки позовні вимоги у справі, судове рішення в якій переглядається, про стягнення 11 104 789,00 грн вартості майна в порядку реституції безпосередньо пов`язані з наявністю судового рішення про визнання договору (договорів) недійсними (справа № 372/2777/19), яке набрало законної сили 15.04.2021, апеляційний господарський суд у справі №911/1783/21 за наявності правових підстав розглянув позовні вимоги по суті.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Таким чином, доводи касаційної скарги у цій частині також не знайшли свого підтвердження.
Враховуючи спірний характер правовідносин сторін наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частин першої та другої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися та не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення.
Судові витрати
Судовий збір сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки, Верховний Суд касаційну скаргу відповідача залишає без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 у справі № 911/1783/21 -без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова