КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 378/426/26 Головуючий у суді І інстанції Скороход Т.Н.
Провадження № 22-ц/824/11795/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 вересня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 22 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визначення частки у майні спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в:

У квітні 2026 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області про визначення частки у майні спільної сумісної власності. 
Ухвалою Ставищенського районного суду Київської області від 22 квітня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі.
Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав у справі № 378/197/18, тому наявні підстави, передбачені пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України, для відмови у відкритті провадження у даній справі.
Не погоджуючись із цим судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не вірно визначено предмет спору та підстави пред'явленого позову, які є відмінними від справи № 378/197/18.
Відповідно до рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08 червня 2018 року у справі № 378/197/18 за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_8 на 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 68 кв. м, житловою площею 36,1 кв. м, загальною вартістю 121 978 грн.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку виділення частки з колгоспного двору на 1/5 частину вказаного житлового будинку відмовлено.
Вказана вимога ґрунтувалася на належному позивачці, як члену колгоспного двору, праві, яке було закріплено у статті 120 ЦК УРСР 1963 року, згідної якої майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року.
Однак позовних вимог про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні щодо вказаного будинку позивачкою не заявлялося і суд не вирішував дану вимогу в ухваленому рішенні на підставі поданих доказів.
У січні 2026 року із архівної довідки № 12.01-07-09/3 (1) від 02 січня 2026 року позивачці стало відомо про наявність рішення виконавчого комітету Полковницької сільської ради № 16 від 29 серпня 1996 року «Про призначення права власності на жилі будинки по Полковницькій сільській Раді», де пунктом 169 вирішено призначити право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 за: ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 .
Тобто за вказаним рішенням, яке є чинним та не скасованим, право спільної сумісної власності на будинок АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_2 замінено на № НОМЕР_1 на підставі рішення Полковницької сільської ради № 41 від 11 грудня 2007 року) було визнано за вищевказаними особами, в тому числі і за позивачкою.
З огляду на зазначене, з метою захисту своїх майнових прав ОСОБА_1 подала до суду позов, в якому просила визначити за нею 1/4 частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 без виділення в натурі.
Отже, на думку позивачки, суд першої інстанції помилково відмовив у відкритті провадження у даній справі з підстав того, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки заявлений нею позов не є тотожним вже вирішеному спору у справі № 378/197/18, підстави і предмет у заявленому позові абсолютно інші.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просять задовольнити вказану апеляційну скаргу позивачки на ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на те, що пред`явлений  ОСОБА_1 позов про визначення частки у праві спільної сумісної власності відповідає способу захисту порушених прав і не є тотожним вирішеному спору в межах справи № 378/197/18 між іншими сторонами.
Решта відповідачів правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції  ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник ОСОБА_4 - адвокат Шаповал О.В. в судовому засіданні заперечувала проти аргументів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Інші сторони та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Звернення до суду є суб`єктивним правом особи, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено, зокрема у статті 186 ЦПК України.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Тобто основоположними критеріями, які суд має встановити, вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі, є суб`єктивний склад правовідносин, в яких було ухвалене судове рішення, яке набрало законної сили, а також порівняння предмета спору у спірних правовідносинах та підстав позовних вимог.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 747/26/23.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах роз`яснювала, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі № 910/719/19 та від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15).
Тлумачний словник української мови містить визначення поняття тотожності, а саме роз`яснює, що це є цілковита схожість чого-небудь, подібність одного до одного за своєю суттю й зовнішніми ознаками та виявом.
Отже, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 351/257/20.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Ставищенської селищної ради Білоцерківського району Київської області, в якому на підставі положень статей 368, 370, 372 ЦК України просила визначити за нею 1/4 частку у праві спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 68 кв. м, житловою площею 36,1 кв. м, без виділення в натурі.
Позовні вимоги ОСОБА_1  обґрунтувала наявністю рішення виконавчого комітету Полковницької сільської ради Народних депутатів № 16 від 29 серпня 1996 року «Про призначення права власності на жилі будинки по Полковницькій сільській Раді», у пункті 169 якого було вирішено призначити право власності на житловий будинок по АДРЕСА_3 ) за: ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_1 (а.с. 61).
Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - ОСОБА_8 , спадщину після смерті якої прийняли ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та вона ( ОСОБА_1 ). ОСОБА_9 відмовився від прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер.
Спадщина щодо майна ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відкрилася в частині належного їм майна, а саме по 1/4 частині вказаного житлового будинку, оскільки інша частина майна у відповідній частці належить ОСОБА_10 , як члену колгоспного двору, частку якої успадкувала мати ОСОБА_8 , та їй ( ОСОБА_1 ), як власнику спільної сумісної власності. 
За таких обставин ОСОБА_1  вважала, що набула право спільної сумісної власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 і вправі ставити питання про виділення їй 1/4 частки у праві спільної сумісної власності на спірний будинок відповідно до виявленого в архіві рішення виконавчого комітету Полковницької сільської ради Народних депутатів № 16 від 29 серпня 1996 року.
З матеріалів справи вбачається, що на розгляді Ставищенського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №378/197/18 за позовом   ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 до Полковницької сільської ради Ставищенського району Київської області, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, визнання права власності в порядку виділення частки з колгоспного двору та за позовом третьої особи ОСОБА_12 до Полковницької сільської ради Ставищенського району Київської області, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 08 червня 2018 року у справі № 378/197/18 позов ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 задоволено частково та визнано за ними право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_8 по 1/9 частині (за кожною) житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 68 кв. м, житловою площею 36,1 кв. м, загальною вартістю 121 978 грн. Також визнано за ОСОБА_5 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_9 на 1/42 частину зазначеного житлового будинку. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 відмовлено. В задоволенні позову ОСОБА_12 відмовлено (а.с. 70-73).
Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що позивачки мотивували позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та в порядку виділення частки з колгоспного дворутим, що згідно погосподарських книг Полковницької сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки, виписки за 1991-1995 роки та виданих довідок житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до майна колгоспного двору.
На час припинення колгоспного двору 15 квітня 1991 року в ньому проживали та не втратили частку в його майні ОСОБА_9 (їхній батько) - голова двору, ОСОБА_8 (їхня мати) - член двору, а також ОСОБА_10 (їх сестра), яка ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і спадщину за законом після смерті якої прийняли її мати ОСОБА_8 та малолітній син ОСОБА_12 
ОСОБА_1 та ОСОБА_10 хоч і вибули станом на 15 квітня 1991 року на час навчання в іншу місцевість, проте являлися неповнолітніми особами та в силу статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року і Закону України «Про власність» набули право власності по 1/5 частці вказаного житлового будинку кожен, як на майно колгоспного двору.
Полковницька сільська рада не оспорює право власності ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на даний будинок, проте не може видати свідоцтво про право власності на житловий будинок на ім`я померлих осіб. Також сільська рада не оспорює право власності позивачок ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , які на час припинення колгоспного двору були неповнолітніми, однак видати свідоцтво про право власності неможливо.
Відповідно до довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» до 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Полковницькою сільською радою 16 жовтня 1995 року.
Вказане свідоцтво про право власності на житловий будинок втрачено, про що зроблено оголошення в газеті «Сільські обрії» від 11 серпня 2017 року. Вищевикладене позбавляє ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 можливості оформити свої спадкові права нотаріальному порядку.
Таким чином спірні правовідносини між сторонами у цій справі та у справі № 378/197/18, в якій ухвалене судове рішення про часткове задоволення позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та в порядку виділення частки з колгоспного двору, стосуються одного і того ж об`єкта нерухомого майна, а саме житлового будинку по  АДРЕСА_3 , але вони не є тотожними у зв`язку з відсутністю таких складових, необхідних для застосування пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України, як предмету позову іпідстав, якими позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги.
Суд першої інстанції належним чином не дослідив зміст позовної заяви у даній справі та рішення Ставищенського районного суду Київської області від 08 червня 2018 року, не врахував, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом у справі № 378/197/18 було порушення її спадкових прав на частку у спадщині та майнових прав на частину майна колгоспного двору, набутих нею як неповнолітньою особою в силу вимог закону, тоді як в цій справі підставою звернення до суду з позовом є захист прав позивачки у спільній сумісній власності на нерухоме майно, набутих на підставі рішення органу місцевого самоврядування, шляхом виділення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на спірний житловий будинок без виділення її в натурі, що свідчить про відмінність як предмету, так і підстав заявлених позовів у зазначених справах.
Та обставина, що вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, уже встановлено власників та визначено частку позивачки у спірному житловому будинку (у порядку спадкування), не може бути належною підставою для відмови у прийнятті до розгляду позовної заяви із наведеними у ній фактичним і правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин.
Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених саме під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, і чи підлягає право позивача, яке він вважає порушеним, судовому захисту в обраний ним спосіб.
У зв`язку вищевикладеним колегія суддів вважає, що відмова у відкритті провадження у даній справі щодо виділення на підставі статей 368, 370, 372 ЦК України частки у праві спільної сумісної власності з підстав вирішення між спадкоємцями іншого спору щодо житлового будинку є неприйнятною.
Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишився суб`єктний склад сторін та їх процесуальний статус у кожній із наведених вище справ, що також є важливим критеріям, який суд мав встановити, вирішуючи питання про прийняття позовної заяви до розгляду.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті провадження в справі з огляду на те, що судове рішення у справі № 378/197/18, яке набрало законної сили, є тим рішенням суду, за наявності якого в розумінні приписів пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суд має відмовити у відкритті провадження у цій справі.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо відмови у відкритті провадження у справі є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Оскільки справа передається для продовження розгляду до суду першої інстанції, відсутні підстави для розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ставищенського районного суду Київської області від 22 квітня 2026 року скасувати, справу № 378/426/26 направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 11 вересня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній