ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15липня 2026 року
м. Київ

справа № 443/683/25
провадження № 61-6655св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа- орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2025 року, ухвалене у складі суддіРавлінко Р. Г., та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів:Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що03 вересня 2009 року між ним та відповідачкою укладений шлюб, який розірвано рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у справі № 443/597/23.
У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка з 2020 року проживає разом із ним і він повністю займається її вихованням та утриманням.
Крім того, після розірвання шлюбу рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 рокуу справі № 443/597/23 суд залишив дочку проживати разом із ним.
Зазначав, що відповідачка жодним чином не піклується про дочку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами в її навчанні, станом здоров`я, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає їй доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти, тому за вказаних обставин створились умови, які шкодять інтересам дитини. Всі питання щодо виховання та утримання доньки вирішуються ним (батьком дитини) самостійно, без участі та підтримки з боку матері.
Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, він розцінює як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків. Відповідачка повністю самоусунулася від виконання покладених на неї законом обов`язків з виховання та матеріального утриманню дитини.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог не заперечувала, оскільки участі у вихованні дитини не бере, та просила розглядати справу без її участі, про що подавала до суду першої інстанції відповідні клопотання.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2026 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2025 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що факт свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків щодо дитини, що характеризується її винною поведінкою, не знайшов свого підтвердження, а також не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травня 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_4 .
Відповідачка не заперечувала проти позову про позбавлення її батьківських прав, що свідчить про відсутність інтересу до дитини та відсутність реального бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне за собою невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу можливості спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
У цій справі склалися виняткові обставини, що виправдовують позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з метою забезпечення найкращих інтересів дитини.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (провадження № 61-10531св21), від 17 березня 2026 року у справі № 646/2882/24 (провадження № 61-10277св25).

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 

У червні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 29 червня 2026 року справу призначено до розглядуколегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_4 .

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 09 травня 2023 року у справі № 443/597/23 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено проживати разом із батьком - ОСОБА_1 .

Рішенням Виконавчого комітету Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області № 76 від 30 червня 2025 року затверджено висновок органу опіки та піклування Журавненської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно її неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Подаючи висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її дочки, орган опіки та піклування врахував, зокрема, надані батьком дитини документи: довідку сімейного лікаря від 01 березня 2024 року про те, що батько дитини звертався до сімейного лікаря на огляд та для профілактичного щеплення разом із дитиною; характеристику класного керівника з місця навчання дитини про те, що батько бере активну участь у житті класу і регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, позаяк, мати дитини на зв`язок з класним керівником не виходить, на батьківські збори не з`являлась; повідомлення сусідів про те, що дитиною опікується батько, а матері вони протягом декількох років не бачили, а також думку самої дитини, яка розповіла, що вже кілька років мати до неї не телефонує, не приїжджає, нічого не купує та зовсім не цікавиться її життям, спочатку вона сумувала за мамою, а далі, змирилась і нічого не хоче чути про маму, рішення щодо позбавлення матері батьківських прав обговорювали спільно з батьком.

Згідно з витягом з додатку «Резерв +» ОСОБА_1 має тип відстрочки «бронювання» до 26 грудня 2025 року.

У судовому засіданні суду першої інстанції дитина ОСОБА_4 пояснила, що є ученицею 9 класу та проживає у с. Любша разом із батьком, дідусем та бабусею. У садок не ходила, пішла зразу на підготовку та у перший клас. До школи водили тато, бабуся або сусідка. Мама в цей час вдома займалася господарством або була на роботі, на якій саме, дитина не знає. З мамою вона перестала спілкуватись, коли була у п`ятому класі, оскільки мама до неї погано ставилась. Взагалі вони три роки не спілкуються і де мама, дитина не знає. Два роки тому мама подзвонила до тата і просила передати привітання з днем народження їй. У лютому у дідуся стався інсульт, мама приїжджала, привезла ліки, хто повідомив про це мамі, дитина не знає, однак коли мама приїжджала, то її і батька вдома не було. Вважає, що мама спеціально так прийшла, щоб її з батьком не було вдома. Телефон мами мають бабуся та дідусь, оскільки вона з ними спілкується та переживає за здоров`я дідуся. Зі слів бабусі, мама працює на роботі та має кошти, купляла дідусю фрукти, однак їй (доньці) нічого не передавала. Батько не обмежує її у спілкуванні з мамою, але вона не хоче спілкуватись, оскільки в дитинстві вона її не любила, не приділяла їй уваги і сварила. Якби мама змінила свою поведінку і якщо б пояснила причину своєї поведінки, то вона можливо б і почала з нею спілкуватися.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають не у повній мірі.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном.

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Так, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним.При цьому суди діяли у межах своєї дискреції.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Встановивши відсутність доведення факту свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно дитини.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що у цій справі позбавлення батьківських прав відповідачки стосовно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає інтересам дитини.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду доволі складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку матері може бути недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. З метою забезпечення найкращих інтересів дитини, за обставин цієї справи, не виправдано позбавляти матір права на контакт з дитиною й її виховання. Позбавлення матері всіх батьківських прав не відповідає критерію пропорційності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на задоволення потреб у любові, піклуванні та матеріального забезпечення. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Колегія суддів погоджується, що наразі позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики ЄСПЛ.
З огляду на зазначене, висновок судів попередніх інстанцій про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судбезпідставно не врахував висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_4 , колегія суддів відхиляє, оскільки суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Інші доводи касаційної скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінити докази у тому контексті, який на думку позивача, свідчить про обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надали оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь позивача.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.

Водночас встановлені судами обставини вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Верховний Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року у справі № 317/2256/22, від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, судові рішення змінити та попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до своїх обов`язків щодо виховання дочки, а в іншій частині - залишити без змін.

Оскільки зміна судового рішення не призвела до збільшення або зменшення обсягу вирішення позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України касаційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року змінити. 
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочкиОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дитини.

В іншій частині рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 15 жовтня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 квітня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк