ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/296/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 
секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,
представники учасників справи:
прокуратури - Єреп В. В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури 
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 (судді: Фещенко Ю. В. - головуючий, Золотарьова Я. С., Мартинюк С. В.) та рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 (суддя Федько О, А.) у справі 
за позовом заступника керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області в інтересах держави в особі Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області 
до відповідачів: 1) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, 2) Фізичної особи - підприємця Черкасова Андрія Борисовича 
про визнання недійсним договору про надання послуг та застосування наслідків недійсності правочину,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень
1.1. У лютому 2025 року заступник керівника Вознесенівської окружної прокуратури міста Запоріжжя Запорізької області (далі - прокурор) в особі Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (далі - Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області) звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУ ПФУ в Запорізькій області) та Фізичної особи-підприємця Черкасова Андрія Борисовича (далі - ФОП Черкасов А. Б.) про:
- визнання недійсним договору від 10.08.2017 № 285 про надання послуг за державні кошти, укладеного між ГУ ПФУ в Запорізькій області та ФОП Черкасовим А. Б. (далі - спірний договір);
- стягнення з ФОП Черкасова А. Б. на користь ГУ ПФУ в Запорізькій області 91 320,00 грн та з ГУ ПФУ в Запорізькій області в дохід держави в особі Східного офісу Держаудитслужби 91 320,00 грн, одержані ним за рішенням суду.
1.2. Позовні вимоги з посиланням, зокрема, на положення статей 203, 215, частину 3 статті 228 Цивільного кодексу України обґрунтовані тим, що за результатами проведення відкритих торгів між ГУ ПФУ в Запорізькій області та ФОП Черкасовим А. Б. було укладено спірний договір про надання послуг, ціна яких становить 91 320,00 грн.
Вказаний договір виконаний сторонами в повному обсязі.
Водночас прокурор зазначає, що на час проведення процедури закупівлі та укладання спірного договору ФОП Черкасов А. Б. не відповідав кваліфікаційним критеріям до учасників та вимогам, які встановлені статтею 17 Закону України "Про публічні закупівлі", учасник не повідомив замовника про наявність підстав для відмови в участі у процедурі закупівлі, оскільки рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.10.2017 № 34-рш визнано дії, зокрема, ФОП Черкасова А. Б. порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у погодженні своїх тендерних пропозицій під час участі у відкритих торгах, про що ФОП Черкасову А. Б. було відомо.
Отже, прокурор зазначав, що спірний договір, укладений за підсумками відкритих торгів, підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 та частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, а одержані ФОП Черкасовим А.Б. кошти у сумі 91 320,00 грн за цим правочином повинні бути повернуті іншій стороні договору, а отримані нею за рішенням суду кошти - стягнуті в дохід держави в особі Східного офісу Держаудитслужби.
1.3. У відзиві на позовну заяву ФОП Черкасов А. Б. просив відмовити в її задоволенні вказуючи на тому, що відповідач дійсно притягувався у 2017 році до відповідальності за Законом України "Про захист економічної конкуренції", однак здійснивши перевірку інформації на офіційному веб-сайті Антимонопольного комітету України було з`ясовано відсутність відповідної інформації, що стало підставою вважати, що трирічний строк заборони сплив, а тому ФОП Черкасов А. Б. подав тендерну пропозицію, вказавши про відповідність учасника вимогам, визначеним у статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі".
ФОП Черкасов А. Б. наголошував на дотриманні сторонами договору вимог статті 203 Цивільного кодексу України, а також вказуючи на виконанні сторонами договору в повному обсязі.
Відповідач зазначав, що зміст договору не суперечив інтересам держави і суспільства, ФОП Черкасов А. Б. не мав наміру щодо настання відповідних наслідків та його дії не були спрямовані на настання негативних наслідків та завданню збитків.
2. Короткий зміст судових рішень у справі
2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026, у задоволенні позову відмовлено.
2.2. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з такого:
- прокурором не доведено наявності сукупності умов, необхідних для визнання спірного договору недійсним саме на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України та застосування наслідків, передбачених цією нормою;
- сам по собі факт вчинення ФОП Черкасовим А .Б. антиконкурентних узгоджених дій, що встановлено рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.10.2017 № 34-рш та неповідомлення даної інформації замовникові закупівлі - ГУ ПФУ у Запорізькій області під час подання тендерної пропозиції, не звільняє прокурора від обов`язку довести сукупність обставин, необхідних для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України;
- з матеріалів справи вбачається, що спірний договір виконано сторонами належним чином: послуги надані, їх прийнято та оплачено, претензій щодо якості наданих послуг від замовника не надходило. Матеріали справи не містять доказів недобросовісної поведінки замовника закупівлі;
- прокурор у даній справі не довів, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала послуги неналежної якості, зазнала інших значних майнових втрат, співмірних із конфіскаційною санкцією, що заявляється прокурором до застосування;
- прокурором не доведено, що на момент закупівлі існували реальні альтернативні тендерні пропозиції, які об`єктивно забезпечували істотну економію бюджетних коштів;
- у цьому випадку відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- ураховуючи висновки щодо застосування приписів частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, викладених у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, застосування вказаної норми до спірних відносин є порушенням принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (стаття 1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо ФОП Черкасова А.Б., так і щодо добросовісної сторони правочину Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень
3.1. Не погоджуючись з постановою Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 та рішенням Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 3, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на неправильне застосування судами матеріального права (частина 1 статті 5, пункт 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі", статті 15, 16, 203, 215, 228 Цивільного кодексу України) та порушенням норм процесуального права (статей 13, 73, 76-79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України).
3.1.1. Скаржник зазначає, що у цій справі прокурором надано суду неспростовані докази обізнаності ФОП Черкасова А. Б. з рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.10.2017 № 34-рш, а також з наявністю у нього законодавчої заборони на участь у процедурах закупівель протягом трьох років з моменту винесення рішення, яким визнано його винним у вчиненні антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів.
При цьому прокурором доведено, що попри імперативні приписи пункту 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" ФОП Черкасов А. Б. під час участі у відкритих торгах у складі своєї тендерної пропозиції надав довідку від 15.07.2020 вих. № 15-10 щодо відповідності учасника вимогам, визначеним статтею 17 зазначеного Закону та повідомив тендерний комітет ГУ ПФУ України в Запорізькій області про те, що у замовника не має жодної з підстав для відмови йому в участі у процедурі закупівлі, визначених у частинах 1, 2 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі".
Отже, прокурор звертає увагу на тому, що неспростованим є факт надання ФОП Черкасовим А. Б. замовникові недостовірних відомостей з метою незаконної перемоги у відкритих торгах, що підтверджує наявність у ФОП Черкасова А. Б. умислу на вчинення правочину з метою, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
Застосування санкції, передбаченої частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України, є передбаченим законом наслідком порушення публічного порядку та не може вважатися непропорційним, оскільки ФОП Черкасов А.Б. свідомо скористався протиправною схемою для здобуття перемоги у торгах всупереч наявності для нього на те законодавчої заборони, надавши при цьому замовнику недостовірну інформацію.
Водночас суд першої інстанції не надав належну оцінку викладеним доводам прокурора та неправильно застосував норми матеріального права.
На переконання прокурора, ухвалюючи відповідні рішення, суди попередніх інстанцій без надання належної оцінки суті спірних правовідносин, дійшли безпідставного висновку щодо неможливості застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, оскільки підставою для визнання прокурором недійсним спірного договору стало порушення вимог частини 1 статті 5 Закону України "Про публічні закупівлі", а також імперативних приписів пункту 4 частини 1 статті 17 цього Закону, у тому числі з огляду на надання переможцем відкритих торгів недостовірних відомостей замовнику.
Прокурор вказав на те, що ключовим у розгляді цієї справи є питання, чи підлягає застосуванню до спірних відносин частина 3 статті 228 Цивільного кодексу України, тобто чи є укладений правочин таким, що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, з огляду на притягнення суб`єкта господарювання рішенням Антимонопольного комітету до відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів тендерів, та виникненням у зв`язку з цим у останнього згідно з приписами пункту 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" трирічної заборони на участь у процедурах закупівель, а також з огляду на умисне надання ним замовнику недостовірної інформації з цього питання у складі своєї тендерної пропозиції з метою незаконного здобуття перемоги у процедурі закупівлі та укладення за її результатами договору.
У справі 922/3456/23, на постанову в якій посилається суд апеляційної інстанції, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду таких висновків не робила.
У той же час наведений у пункті 100 зазначеної постанови приклад неможливості застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України у випадку порушення суб`єктом господарювання законодавства про захист конкуренції, як на то послалися суди попередніх інстанцій у справі № 908/296/25, не має жодного відношення до спірних правовідносин.
Прокурор вказує на відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України до договору про публічну закупівлю, укладеного всупереч імперативних приписів пункту 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку з умисним наданням суб`єктом господарювання замовнику недостовірної інформації у складі своєї тендерної пропозиції з метою незаконного здобуття перемоги у процедурі закупівлі та укладення за її результатами договору.
3.1.2. Оскаржуючи судові рішення з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник звертає увагу на тому, що суди не дослідили надані прокурором докази, не проаналізували та не оцінили докази як кожен окремо, так і в їх сукупності та у взаємозв`язку, що призвело до не встановлення обставин, якими обґрунтовував прокурор свої доводи.
Зокрема, суди не надали належну оцінку у справі таким доказам: рішенню адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.10.2017 № 34-рш; листу Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.11.2024 № 54- 02/3741е; довідці ФОП Черкасова А. Б. від 15.07.2020 вих. № 15-10, надану ним замовнику у складі тендерної пропозиції на участь у відкритих торгах. Вказане призвело до того, що суди не здійснили оцінки взаємного зв`язку цих доказів у їх сукупності.
4. Розгляд касаційної скарги і позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, представника прокуратури, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права в межах касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що ГУ ПФУ в Запорізькій області 02.07.2020 в електронній системі публічних закупівель "ProZorro" опублікувало відомості про проведення закупівлі - "ДК 021:2015:50320000-4: Послуги з ремонту і технічного обслуговування персональних комп`ютерів" за процедурою відкритих торгів (ідентифікатор закупівлі UA-2020-07-02-002283-c). Очікувана вартість предмета закупівлі становила 105 150,00 грн.
Відповідно до протоколу розкриття тендерних пропозицій участь у вказаній закупівлі взяли участь два суб`єкта: ФОП Черкасов А.Б. з пропозицією 95 010,00 грн та ФОП Круглов С. І. з пропозицією 89 950,00 грн. 
У складі своєї тендерної пропозиції ФОП Черкасов А. Б. надав довідку від 15.07.2020 № 15-10 щодо відповідності учасника вимогам, визначеним у статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" та повідомив про відсутність підстав для відмови йому в участі у процедурі закупівлі. 
22.07.2020 тендерним комітетом ГУ ПФУ в Запорізькій області відхилено пропозицію ФОП Круглова С. І. у зв`язку з його невідповідністю кваліфікаційному критерію, невідповідністю умовам технічної специфікації та іншим вимогам щодо предмета закупівлі тендерної документації.
4.3. Суди також установили, що за результатами проведення відкритих торгів, 10.08.2020 між ГУ ПФУ в Запорізькій області (замовник) та ФОП Черкасовим А. Б. (виконавець) укладено договір № 385 про надання послуг, за умовами пункту 1.1 якого виконавець зобов`язується надати послуги з ремонту та технічному обслуговуванню персональних комп`ютерів та периферійних пристроїв (ДК 021:2015; 50320000-4 - послуги з ремонту і технічного обслуговування персональних комп`ютерів) (далі - послуги), відповідно до специфікації (додаток 1), що є невід`ємною частиною договору, а замовник прийняти та оплатити послуги відповідно до договору.
Сторони договору також передбачили, зокрема, такі умови:
- послуги надаються замовнику до 31.12.2020 (пункт 2.1 договору);
- відповідно до пункту 3.1 договору (в редакції додаткової угоди від 31.12.2020 № 1) ціна договору становить 91 320,00 грн без ПДВ;
- розрахунки за договором проводяться замовником на підставі рахунку-фактури та акту приймання-передачі наданих послуг. Розрахунки здійснюються в безготівковій формі, протягом 10 робочих днів після підписання виконавцем та замовником акту приймання-передачі наданих послуг (пункт 3.3 договору);
Додатком № 1 до договору є специфікація, яка містить, зокрема, найменування послуг, одиниці виміру, кількість, ціну за 1 послугу без ПДВ та ціна за 1 послугу з ПДВ.
4.4. Суди попередніх інстанцій установили, що як свідчать матеріали справи, за результатами виконаних робіт (наданих послуг) ФОП Черкасовим А. Б. виставлені замовнику рахунки-фактури для їх оплати.
ГУ ПФУ в Запорізькій області сплачено на користь ФОП Черкасова А. Б. грошові кошти у сумі 91 320,00 грн згідно з платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.
4.5. Також суди вказали на те, що з матеріалів справи вбачається, що рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 25.10.2017 № 34-рш визнано дії ФОП Черкасова А. Б. та ФОП Гришко І. М. порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачених пунктом 1 статті 50, пунктом 4 частини 2 статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, які полягали у погодженні своїх тендерних пропозицій під час участі у відкритих торгах, проведених комунальною установою "Комп`ютерний інформаційно-обчислювальний центр" Запорізької облради відповідно до оголошення № 130202, опублікованого в інформаційному виданні "Вісник державних закупівель" № 109 від 09.06.2016. 
Зазначеним рішенням адміністративної колегії Запорізького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України на ФОП Черкасова А. Б. накладено штраф за виявлені порушення у сумі 20 000 грн. 
За інформацією Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, наданої листом від 25.12.2024 № 54-02/3741е, рішення адміністративної колегії ФОП Черкасовим А.Б. до суду не оскаржувалось та було добровільно виконано ФОП Черкасовим А. Б.
4.6. Предметом позову у справі, яка розглядається є вимоги прокурора про визнання недійсним договору від 10.08.2017 № 285 про надання послуг за державні кошти, укладеного між ГУ ПФУ в Запорізькій області та ФОП Черкасовим А. Б. та стягнення коштів, з тих підстав, що договір укладено учасником, який на час участі у відкритих торгах вважався таким, що притягувався до відповідальності за вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів та, відповідно, такий учасник не мав права брати участь та бути переможцем у таких торгах. Договір суперечить інтересам держави та суспільства та підлягає визнанню недійсним відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України із застосуванням наслідків недійсності правочину.
4.7. Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 203 вказаного Кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини 2, 3 статті 215).
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор вказував на те, що спірний договір завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам на підставі частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 та частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України. 
Статтею 228 Цивільного кодексу України встановлені правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Згідно з частиною 3 вказаної норми, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
4.8. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, на висновки в якій посилалися суди, розглядалися позовні вимоги керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради та Північно-Східного офісу Держаудитслужби до Спеціалізованого комунального підприємства "Харківзеленбуд" Харківської міської ради та Приватного підприємства "ЛСВ Моноліт" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання недійсним рішення тендерного комітету, договору про закупівлю товарів та стягнення коштів, у зв`язку із вчиненням учасниками торгів узгоджених дій під час підготовки та участі у закупівлі, що мало наслідком притягнення сторін до відповідальності.
Верховний Суд у справі № 922/3456/23 вирішував питання чи підлягає застосуванню до спірних відносин частина 3 статті 228 Цивільного кодексу України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю світильників та освітлюваної арматури), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій, за які чинним законодавством передбачена відповідальність у вигляді штрафу (пункт 1 статті 50, стаття 52 Закону "Про захист економічної конкуренції"). 
Так, Верховний Суд у пункті 74 постанови у зазначеній справі вказав на те, що вирішуючи питання щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України суд має враховувати що санкції, передбачені частиною 3 статті 228 Цивільного кодексу України є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
У пунктах 75-77 постанови Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 також зазначено таке:
"75. Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
76. Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
77. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення".
У пунктах 93-96 вказаної постанови суд касаційної інстанції зазначив таке:
"93. Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства. 
94. Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання світильників комунальним підприємством) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства. Втім, прокурор цього не доводив, стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі. 
95. Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК. 
96. Прокурор не доводив, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства".
4.9. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що у постанові від 19.12.2025 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/3456/23 уточнила висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, таким чином:
- при визначенні підстав для застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені Європейським Судом з прав людини, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо); 
- ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
4.10. Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, з урахуванням висновків, викладених у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 та дослідивши належним чином зібрані в справі докази в їх сукупності, установив таке:
- прокурор не доводив, що спірний договір за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства, а стверджував про порушення правил конкуренції, які мали місце до проведення закупівлі. При цьому антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси, а тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України;
- прокурором не доведено, що внаслідок укладення спірного договору держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала роботу (послуги) неналежної якості, у той час як з матеріалів справи вбачається, що спірний договір виконаний сторонами належним чином - послуги надані відповідно до умов договору, прийняті та оплачені замовником без будь-яких зауважень, претензій щодо якості наданих послуг від замовника не надходило, що свідчить про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства;
- прокурором не доведено вчинення ФОП Черкасовим А. Б. кримінального злочину, незаконного безпідставного збагачення;
- з урахуванням висновків. Викладених у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, наявне порушення принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (стаття 1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
4.11. Як вже зазначалося, прокурор оскаржуючи судові рішення у справі з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказував на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України до договору про публічну закупівлю, укладеного всупереч приписів пункту 4 частини 1 статті 17 Закону України "Про публічні закупівлі" у зв`язку з умисним наданням суб`єктом господарювання замовнику недостовірної інформації у складі своєї тендерної пропозиції з метою незаконного здобуття перемоги у процедурі закупівлі та укладення за її результатами договору.
4.12. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. 
Зміст зазначеної процесуальної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У пункті 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц викладено такий висновок щодо застосування норми пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України:
"У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися".
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 910/800/19 та від 13.04.2021 у справі № 910/17693/19 (пункт 25).
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитися в пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними Господарським процесуальним кодексом України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Колегія суддів не погоджується з доводами скаржника про необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, який був сформульований об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо питання застосування частина 3 статті 228 Цивільного кодексу України, тобто чи є укладений правочин (договір на закупівлю), таким що не відповідає інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та вчиненим з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, за умови вчинення стороною правочину антиконкурентних узгоджених дій та викладений у постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23. 
Доводи касаційної скарги свідчать про незгоду заявника з висновками судів попередніх інстанцій, скаржник у касаційній скарзі лише висловлює свою позицію щодо правовідносин, що склалися між учасниками спору, в яких, на його думку, відсутній висновок суду касаційної інстанції, і такі доводи скаржника не є належним обґрунтуванням необхідності формування Верховним Судом висновку щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Ураховуючи викладене, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень із зазначеної підстави (схожий висновок про відсутність у Верховного Суду підстав для формування висновку щодо питання застосування наведеної скаржником норми права викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 916/1852/20, від 11.01.2022 у справі № 924/1263/19, від 05.07.2022 у справі № 904/7077/20, від 15.11.2022 у справі № 916/596/21, , від 28.02.2023 у справі № 910/13661/21, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 07.11.2023 у справі № 910/3733/23, від 23.01.2024 у справі № 904/1270/22, від 14.05.2024 у справі № 904/2130/23, від 08.10.2024 у справі № 912/2326/23, від 12.11.2024 у справі № 922/5494/23, від 25.02.2025 у справі № 916/5340/23, від 30.09.2025 у справі № 910/19501/23, від 18.11.2025 у справі № 910/15434/24).
4.13. Щодо оскарження прокурором судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що судами не надано належної оцінки доводам прокурора та неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в розумінні пункту 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження є передбачене пунктом 1 частини 3 статті 310 цього Кодексу процесуальне порушення, яке полягає у недослідженні судом зібраних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Отже, за змістом положень пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення в сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Водночас зміст касаційної скарги свідчить про те, що доводи пркоурора зводяться передусім до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів, але скаржник при цьому належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча б однієї з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1- 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Ураховуючи відсутність підтвердження будь-якої з інших підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів та ненадання оцінки доводам скаржника.
5. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
5.1. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову є правильними по суті і підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - залишенню без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 316, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі № 908/296/25, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити. 
2. Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури залишити без задоволення.
3. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 20.05.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 24.03.2026 у справі № 908/296/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак