ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
Іменем України
10 липня 2026 року
м. Харків
справа № 635/1834/25
провадження № 22-ц/818/3335/26 
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Тичкової О.Ю.
суддів: Маміна О.В., Яцина В.Б.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2026 року у складі судді Савченка Д.М.,-
ВСТАНОВИВ:
У травні 2025 року представник ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просить зменшити розмір аліментів за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28.10.2015 до частки заробітку платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до суду.
В обґрунтування позову зазначено, що згідно рішення Харківського районного суду з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , у розмірі 1/2 частини доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Стягнення з ОСОБА_1 частини доходу на утримання сина при розгляді вищезазначеної справи N? 635/4938/15 стало можливим завдяки визнанню ним такої вимоги, що було здійснено з огляду на наявність на той час спроможності сплачувати відповідну суму. З метою виконання судового рішення, Харківським відділом державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження, номер АСВП 49479289. Останнім часом, сімейний стан та матеріальне становище позивача зазнали суттєвих змін, які згодом призвели до втрати можливості сплачувати на утримання сина половини усіх видів доходів, та забезпечувати при цьому хоча б мінімальне підтримання та відновлення власних сил для заробітку належних коштів. Після початку військової агресії Російської Федерації проти України ОСОБА_1 , залишився без роботи та без будь-якого доходу, з березня 2022 року по липень 2023 року заробітна плата позивачу не нараховувалася та не сплачувалася. На даний час погіршився стан здоров?я батька позивача, ОСОБА_6 , натомість мати позивача ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має захворювання на діабет 2 типу. ОСОБА_1 самотужки піклується про батьків.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Рішення мотивоване тим, що платник аліментів на даний час, з 16.10.2024, здійснює постійний догляд за батьком ОСОБА_6 , який є інвалідом 2 групи. Крім того, отриманий за останній час дохід ОСОБА_1 суттєво менший за дохід ОСОБА_2 . Таким чином, у даному випадку можна вважати, що у ОСОБА_1 після ухвалення рішення про стягнення аліментів значно змінилось матеріальне становище і ця зміна впливає на його змогу сплачувати аліменти, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази підтвердження факту утримання позивачем свого батька. Відсутність доходу у відповідача не може бути підставою для зменшення розміну аліментів на дитину. Судом не враховано, що син ОСОБА_8 через часті захворювання потребує коштів на лікування та медичне обслуговування. Крім того, судом помилково вказано у рішенні, що відповідачка працює в ПКВФ «Олімпія», натомість ОСОБА_2 працює у виконавчому комітеті Роганської селищної ради Харківського району Харківської області. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, частково виходячи з наступного.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Роганської селищної ради Харківського району Харківської області 04 березня 2013 року) (а.с. 9).
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28 жовтня 2015 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/2 частини доходу відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 липня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі у розмірі 1/2 частини доходу відповідача щомісячно та пояснив, що поживає разом з батьками, які є пенсіонерами, до звернення позивача до суду із даним позовом перераховував на утримання дитини 500 гривень щомісячно шляхом поштового переводу або передавав через матір позивача (а.с. 10-12).
На примусовому виконанні Харківського відділу державної виконавчої служби у Харківському районі Харківської області перебуває ВП з примусового виконання рішення від 28.10.2015 (а.с. 157).
Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 04.04.1982) (а.с. 17).
ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, що підтверджується довідкою КНП Роганської селищної ради «Центр первинної медичної допомоги Харківського району» від 16 жовтня 2024 р. №530 (а.с. 19).
Відповідно до висновку №530/А від 16.10.2024 у ОСОБА_6 встановлена наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на професійному основі (а.с. 19).
Відповідно до акту про встановлення факту здійснення особою постійного догляду від 28.10.2024, ОСОБА_1 здійснює постійний догляд за ОСОБА_6 (а.с. 21).
Мати ОСОБА_1 - ОСОБА_7 є пенсіонером за віком (а.с. 23-24).
Відповідно до висновку №576 від 22.11.2024, ОСОБА_7 хворіє на цукровий діабет 2 ступеню (а.с. 24).
Відповідно до висновку №576/А від 22.11.2024 у ОСОБА_7 встановлена наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на професійному основі (а.с. зворот 24).
ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 (довідка від 06.11.2024 №6324-7002157603) (а.с. 27).
Дитина на даний час проживає разом з відповідачем.
Суду надано медичну документацію за різні періоди життя дитини, відповідно до якою у ОСОБА_5 встановлено наступні діагнози: рахіт І-ІІ ст.; анатомічний дерматит; функціональна диспенсія, функціональне розлад жовчного міхура потребує дієти та режиму харчування; морфологія та кінетика клапанів, печінка збільшена, жовчний міхур, підшлункова залоза збільшена; пролакс мі трального клапана І ст.; алергічний риніт; функціональна диспенсія; горизонтальний ністагм; відкрите овальне вікно 3,5 мм.; порушення аккамоденції на фоні гиперметропії слабкого ступеню, горизонтальний ністагм обох очей, потребує постійного носіння окулярів; ВОВ; з 2021 року дитина постійно звертається за медичною допомогою до лікарів гастроентеролог, офтальмолог, кардіоревматолог, ортопед, алерголог, педіатр; скаліоз, атопічний дерматит; загострення алергічного риніту (а.с. 47-106).
Відповідно до довідки про отримані доходи та утриманні податки, відповідь №2168117 від 23.12.2025, дохід ОСОБА_2 за липень 2025 р. – 27140.85 грн, серпень 2025-31209.91 грн, вересень 2025-25546,03 грн (а.с.147).
Відповідно до довідки про отримані доходи та утриманні податки, відповідь №2168134 від 23.12.2025, дохід ОСОБА_1 за липень 2025 р. – 9000 грн, серпень 2025 р. – 9000 грн; вересень 2025 грн -9000 грн ( працевлаштований ПКВФ «Олімпія») (а.с. 150).
ОСОБА_2 нерухомості у власності не має, що підтверджується відповіддю №2168215 від 23.12.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 162).
ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 ( відповідь 2168250 від 23.12.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) (а.с. 159).
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини 2 статті 51 Конституції України, статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Частиною 3 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.
Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Частинами 1, 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У розумінні статті 81 ЦПК України та вимог ст. 192 СК України позивач повинен довести обставини змін в його особистому житті, зокрема у матеріальному становищі, сімейного стану, здоров`я або ж вказати на інші випадки, що виникли після винесення судового рішення або досягнення домовленості між батьками про способи виконання своїх обов`язків щодо дітей, що можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів.
Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Утримання інших осіб впливає на матеріальне становище утримувача.
Судовою колегією враховано, що відповідач фактично здійснює догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи та потребує сторонньої допомоги.
Також матеріалами справи підтверджується, що рівень доходів відповідача є нижчим порівняно з доходами позивача, що має значення для правильного вирішення спору та визначення обсягу майнових обов`язків сторін.
Судом враховано, що ОСОБА_5 через часті захворювання потребує коштів на лікування та медичне обслуговування. Також, судова колегія звертає увагу на обов`язок обох батьків утримувати дитину.
Законодавцем не встановлений мінімальний розмір аліментів на одну дитину у вигляді фіксованої частки від доходу платника аліментів. Такий розмір визначений у вигляді 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Визначений судом розмір аліментів у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) позивача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку є об`єктивним з огляду на розмір доходу позивача та буде відповідати потребам дитини, критеріям виваженості, розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги щодо помилкового зазначення судом місця роботи відповідачки не свідчать про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки не впливає на правильність вирішення спору по суті та не є підставою для його скасування.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення рішення Харківського районного суду Харківської області від 09 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий          О. Ю. Тичкова

Судді           О.В. Маміна

В.Б. Яцина