Справа № 128/1621/24
Провадження № 22-ц/801/1395/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Міхасішин І. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	Справа № 128/1621/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,
суддів: Войтка Ю.Б., Матківської М.В.
з участю секретаря судового засідання: Закерничної А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/1621/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
за апеляційною скаргою відповідача  ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 березня 2026 року, ухвалене у складі судді Васильєвої Т. Ю., -
встановив:
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона та відповідач перебували у шлюбі з 22.07.1999 по 29.08.2019. Сімейне життя з відповідачем не склалося та рішенням Вінницького районного суду Вінницької області по справі № 128/1692/19 від 29.08.2019 шлюб було розірвано.
У період перебування у шлюбі сторонами було побудовано двоповерховий житловий будинок площею 137, 5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок введено в експлуатацію 07.04.2004, право власності на зазначений будинок було зареєстровано за відповідачем.
Після розірвання шлюбу між сторонами було досягнуто домовленості про те, що відповідач забезпечує проживання та безперешкодний допуск спільних доньок в житловий будинок. Однак, починаючи з березня 2024 року, відповідач почав чинити перешкоди донькам у доступі до будинку. Тому позивачка вирішила звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна.
Крім того, під час шлюбу сторонами було накопичено грошові активи, а саме грошові готівкові кошти в розмірі 13 000 доларів США та 5 000 Євро, що підтверджується даними щорічних декларацій відповідача, як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018, 2019, 2020 роки, де в розділі 12 «Грошові активи» сам відповідач зазначає про наявність грошових готівкових коштів в сумі 13 00 доларів США та 5 000 Євро. Після розірвання шлюбу зазначені кошти залишилися у відповідача, що підтверджується щорічними деклараціями за 2020, 2021 роки.
Також, під час шлюбу 17.06.2006 сторонами було придбано легковий автомобіль Opel Corsa, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який було зареєстровано за відповідачем. Вартість зазначеного автомобіля за домовленістю сторін становить 60 000 грн.
Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу зазначеного спільного майна.
За вказаних обставин, позивачка просила суд визнати житловий будинок площею 137, 5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної часткової власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину даного житлового будинку за кожним, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частину грошових коштів, набутих подружжям під час шлюбу, а саме, в розмірі 6 500 доларів США, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 257 043, 15 грн, та 2 500 Євро, що в гривневому еквіваленті на час розгляду справи складає 105 140, 50 грн, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Opel Corsa, 1999 року випуску, в розмірі 30 000 грн.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 06 березня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :
визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок з спорудами, загальною площею 137,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнано за ОСОБА_2 право на 1/2 частку в праві спільної часткової власності на житловий будинок з спорудами, загальною площею 137,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3 637, 25 доларів США.
В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 593, 37 грн. 
Не погодившись із таким рішенням, відповідач  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, зокрема у зв`язку зі спливом позовної давності.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не встановив ключову юридично значиму обставину – джерело фінансування будівництва, що призвело до неправильного застосування ст. 60, 70 СК України. Крім того, судом повністю проігноровано положення ч. 1 ст. 70 СК України, яке передбачає можливість відступу від рівності часток подружжя з урахуванням істотних обставин, зокрема внеску кожного з подружжя у набуття майна, а також участі інших осіб.
Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про «автоматичне» продовження строків через COVID-19 та воєнний стан. Вважає, що позивачка вибула з будинку в липні 2019 року, а шлюб розірвано 29.08.2019. Тож, саме з цього моменту вона знала про склад майна та режим його використання. Тобто, трирічний строк сплив у серпні 2022 року. Позивачка не довела, як саме введення воєнного стану у 2022 році завадило їй подати позов у 2020 або 2021 роках. Тобто, сам факт введення воєнного стану не є підставою для безумовного поновлення строків, якщо позивач мав об`єктивну можливість звернутися до суду. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник відповідача - адвокат Рудич Л.О. та відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали просили задовольнити.
Представник позивача адвокат Каленяк Є.А. та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.07.1999, який було розірвано рішенням суду від 29.08.2019, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 та копією рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 29.08.2019 (а.с. 28, 33 - 34).
04.07.2021 позивачка одружилася з ОСОБА_3 та їй змінено прізвище з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 29).
Відповідно до копій річних декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_2 за 2016 – 2019 р.р., в розділі належності об`єктів нерухомості ним зазначалися, в тому числі, на праві власності житловий будинок, загальною площею 137, 5 кв.м., що знаходиться в с. Агрономічне, Вінницького району, Вінницької області, дата набуття права - 07.04.2004, вартість не відома; а також легковий автомобіль марки Opel Corsa, 1999 року випуску, дата набуття права - 17.06.2006, вартість не відома; та грошові активи у виді готівкових коштів декларанта ОСОБА_2 та дружини (позивачки) ОСОБА_6 , зазначені в декларації за 2018 рік (рік перед розлученням) в розмірі 13 000 доларів США у власності декларанта (відповідача) та в розмірі 5 000 євро – у власності дружини декларанта (позивачки), що є предметами спору. В декларації за 2019 рік, тобто після розірвання шлюбу, відповідачем задеклароване це ж нерухоме майно, автомобіль та грошові активи у виді готівкових коштів в розмірі 13 000 доларів США у його власності, як і в деклараціях за 2020 рік та 2021 рік (а.с. 8 - 24). Зазначені декларації надані шляхом роздруківки з офіційного реєстру декларацій сайту НАЗК з інформацією, яка є загальнодоступною та без відомостей, які не підлягають загальному оприлюдненню.
Відповідно до копії листа КП «ВООБТІ» від 02.04.2024 на заяву ОСОБА_1 , згідно архівних даних підприємства, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , сформована інвентаризаційна/реєстраційна справа. Станом на 31.12.2012, згідно матеріалів інвентаризаційної/реєстраційної справи, ОСОБА_1 не є власником житлового будинку. Власником рахується ОСОБА_2 (а.с. 30).
Згідно копії довідки Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 14.06.2024, згідно даних АСВП у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 60995170, згідно виконавчого листа № 128/2578/19, виданого 10.01.2020 Вінницьким районним судом Вінницької області про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 26.09.2019 до досягнення дитиною повноліття. Закінчився термін для даного виду стягнень, борг по аліментах відсутній, виконавче провадження завершено (а.с. 86).
Відповідно до копій письмових пояснень ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 13.06.2024, підпис яких засвідчено секретарем Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, вони є сусідами ОСОБА_2 , можуть засвідчити те, що його донька ОСОБА_11 з липня 2019 року по липень 2020 року проживала з батьком, та донька ОСОБА_7 з липня 2019 року по березень 2024 року проживала з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 87, 88, 89).
Згідно копії акту від 17.09.2019, в будинку АДРЕСА_1 , з 03.07.2019 по даний час ОСОБА_6 не проживає, речей її в будинку немає. З 03.07.2019 по даний час в будинку постійно проживає ОСОБА_2 та його діти: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діти знаходяться на утриманні батька (а.с. 90).
Відповідно до копії довідки № 818 від 17.09.2019, виданої виконавчим комітетом Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області, склад сім`ї ОСОБА_2 , які дійсно проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , слідуючий: ОСОБА_2 – заявник; ОСОБА_6 – дружина, зареєстрована але не проживає; ОСОБА_11 – дочка; ОСОБА_7 – дочка (а.с. 91).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08.11.2019 по справі № 128/2578/19 стягнуто з ОСОБА_6 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.09.2019 і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується копією даного рішення (а.с. 95 – 98).
Згідно копій відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за період з ІІІ кварталу 1999 року по ІІІ квартал 2019 року, ОСОБА_1 була офіційно працевлаштована та отримувала відповідні доходи (а.с. 100 – 107).
Відповідно до копії талону-повідомлення єдиного обліку № 7145 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 07.08.2024 о 20:36 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , заявниця повідомила, що батько змінив замки та створює нестерпні умови для життя. Заявник – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 113).
Судом першої інстанції в судовому засіданні було досліджено інвентаризаційну справу № (393) 318 на будинок АДРЕСА_1 , згідно якої первинна інвентаризація спірного майна була проведена в 2004 році на підставі договору-замовлення № 136933 від 23.03.2004, укладеного між КП «ВООБТІ» та ОСОБА_2 , право власності за відповідачем було зареєстровано 05.12.2005 на підставі свідоцтва № НОМЕР_4 про право власності на житловий будинок з спорудами, виданого 14.12.2004 виконавчим комітетом Агрономічної сільської ради Вінницького району Вінницької області.
Оцінивши наявні докази в їх сукупності, достатності та взаємозв`язку, суд враховує наступне.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України).
Згідно із статтею 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Цим нормам відповідають ч. 3 ст. 368 та ст. 370 ЦК України.
Тобто зазвичай при поділі майна подружжя суд ділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 565/495/18, в постанові від 15.04.2020.
Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 355/1060/16, в постанові від 30.08.2021 зроблено правовий висновок, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.02.2020 в справі №725/1776/18.
З досліджених судом доказів вбачається, що будівництво спірного будинку відбувалось у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, під час якого фактично було завершено його будівництво, будинок став повністю придатним для проживання, його було введено в експлуатацію, право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за відповідачем та певний час в ньому проживала позивачка до розірвання шлюбу з відповідачем.
Суд першої інстанції правильно вважав доведеним, що спірне майно збудоване та введене в експлуатацію під час перебування сторін у шлюбі, тому таке майно підлягає поділу як спільне майно подружжя.
Відповідачем не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин зведення будинку за його особисті кошти. Жодного доказу про наявність у відповідача особистих коштів, на які не поширюється режим спільного майна подружжя, в тому числі наданих відповідачу не в цілях забезпечення житлом сім`ї, а його особисто, про які зазначала сторона відповідача, суду не надавалося.
Щодо наданих відповідачем письмових пояснень ОСОБА_12 , то суд позбавлений можливості прийняти до уваги такі пояснення як покази свідка чи як письмовий доказ зазначених в них витрат ОСОБА_12 , оскільки такі пояснення є недопустимим доказом в силу ст. 78 ЦПК України та не є документом в розумінні вимог ст. 95 ЦПК України. З цих же підстав недопустимими доказами є письмові пояснення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від 13.06.2024, оскільки зазначені особи в судовому засіданні як свідки не допитувалися, відповідно, не попереджалися про кримінальну відповідальність за неправдиві свідчення та не приводилися до присяги.
Враховуючи доведення дослідженими в ході судового розгляду доказами, що спірний житловий будинок було фактично побудовано протягом 2002 – 2004 років та введено в експлуатацію в період шлюбу сторін у справі, однак право власності на нього зареєстроване на ім`я відповідача, при цьому, належних та допустимих доказів спростування презумпції спільності майна подружжя та рівності їх часток в праві спільної власності стороною відповідача не надано, судом встановлено, що спірний житловий будинок набутий сторонами в шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та в ході судового розгляду доведено належність спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності, таке майно внаслідок його поділу втратить статус спільного сумісного майна та набуде статусу спільного часткового майна, яке є таким, що в силу ст. 356 ЦК України потребує визначення часток кожного із співвласників у праві власності.
Так, згідно ч. 1 ст. 356, ч. 1 ст. 357 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Так, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси усіх сторін при поділі спільного майна, про що вказано Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 559/1923/17, в постанові від 08.03.2023.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц).
З цих же підстав суд вважає, що заявлення позивачем позовної вимоги про визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної часткової власності також не є необхідним та ефективним способом захисту прав позивача на поділ спільного майна подружжя, оскільки визнання судом права на відповідну частку в праві спільної часткової власності за кожним із подружжя в спільному майні в порядку його поділу автоматично призводить до набуття таким майном статусу майна, яке належить його співвласникам на праві спільної часткової власності.
Так, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 зазначено, що поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою. Та Верховним Судом наголошено на тому, що у разі заявлення вимоги про визнання права власності на майно у рівних частках у порядку поділу спільної сумісної власності суд визнає за кожним співвласником право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на відповідний об`єкт, а не ділить останній. 
Така ж позиція щодо належного та ефективного способу захисту права подружжя на поділ спільного сумісного майна шляхом визнання за кожним з подружжя права на відповідну частку в праві спільної часткової власності на відповідне майно, за відсутності вимог про поділ його в натурі, викладена Верховним судом в постанові від 04 вересня 2024 року, справа № 754/9261/19.
З огляду на викладене, встановивши, що спірний будинок набуто (побудовано) сторонами під час шлюбу та набуте ними в спільну сумісну власність подружжя, зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, яка ОСОБА_2 спростована не була, позивачка бажає здійснити його поділ та частки майна дружини та чоловіка при його поділі є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо вказаного житлового будинку підлягають задоволенню шляхом поділу такого спільного майна, а саме, шляхом визнання за кожним із сторін права на 1/2 частку в праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок із спорудами.
Вирішуючи питання про поділ спільних грошових коштів, задекларованих відповідачем та не поділених ними після розірвання шлюбу, суд враховує наступне.
У позовній заяві позивачка зазначає, що за час подружнього життя у сторін були накопичені грошові кошти. Відповідно до даних з декларацій про майновий стан і доходи відповідача, під час перебування їх з позивачкою у шлюбі, у сім`ї були наявні наступні грошові активи: грошові кошти чоловіка в розмірі 13 000 доларів США та грошові кошти дружини в розмірі 5 000 євро, які після розірвання шлюбу залишились у відповідача, тому вона просить здійснити їх поділ в рівних частках.
При цьому, суд враховує правові позиції Верховного Суду, зокрема, викладені у постанові від 19.03.2025 у справі № 757/23415/23-ц та в постанові від 10 січня 2024 року, справа № 753/7242/21, де суд виснував, що вказуючи на те, що декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не може бути розцінена як достовірний доказ існування коштів, що заощаджені сторонами у справі, суди не врахували положення стаття 82 ЦПК України, згідно з якими обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, суми коштів та майно, задекларовані відповідачем, не підлягають доказуванню, оскільки були попередньо визнані самим відповідачем у його деклараціях.
Водночас, судом встановлено зі щорічних декларацій відповідача, на які посилається позивачка, що після розірвання шлюбу його грошові активи були зазначені в розмірі 13 000 доларів США, відомості про наявність 5 000 євро відсутні, тому суд вважає, що позивачкою не доведено залишення цих коштів в сумі 5 000 євро у володінні, користуванні та розпорядженні відповідача, які за попередніми деклараціями, поданими до розірвання шлюбу, перебували у позивачки, та в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо їх привласнення відповідачем чи їх відсутності у позивачки на час декларування такого майна. Будь-яких доказів переходу задекларованих в її розпорядженні коштів відповідачу позивачкою суду не надано. В той же час, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що задекларовані за ним грошові кошти у розмірі 13 000, 00 доларів США були витрачені в інтересах сім`ї чи були розподілені між сторонами. 
Тому враховуючи, що на грошові заощадження в силу ст. 61 СК України також поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя, частки яких при їх поділі також вважаються рівними, при цьому будь-якого іншого джерела накопичення такої суми коштів відповідачем після розірвання шлюбу, а отже належності йому таких заощаджень на праві особистої приватної власності, а також відсутності у позивачки задекларованих заощаджень, суду не доведено жодним належним та допустимим доказом, суд вважає, що при розподілі грошових заощаджень врахуванню підлягають сукупно задекларовані готівкові активи до розірвання шлюбу в сумі 13 000 доларів США та 5 000 євро, що станом на дату вирішення спору відповідає 5 725, 50 доларам США за курсом долара 1, 1451 до 1 євро, за даними Міністерства фінансів України, розміщеними на його офіційному сайті, та 1/2 частка задекларованих грошових активів, яка мала відійти кожному з подружжя, за таких обставин становить 9 362, 75 доларів США (18 725, 50 доларів США/2). 
Таким чином, з відповідача на користь позивачки слід стягнути грошові кошти в сумі 3 637, 25 доларів США (9 362, 75 доларів США – 5 725, 50 доларів США, як еквівалент 5 000 євро, які задекларовані за позивачкою та перехід яких відповідачу не доведено). 
Та суд дійшов висновку про стягнення цих коштів в доларах США, без визначення їх суми в гривневому еквіваленті, відповідно до положень ст. 57, 61 Сімейного кодексу України та ст. 192 ЦК України.
Згіднопостанови Великої Палати у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо єдиного підходу у вирішенні спорів про належне виконання зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. За змістом статей 192 та 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.
Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17), а підстави для відступу від нього відсутні.
На користь цього висновку свідчить і те, що Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які підлягають стягненню з боржника, вносить двозначність у розуміння суті обов`язку боржника.
Водночас при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним/приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення.
Також суд першої інстанції вірно вважав доведеним, що сторонами в шлюбі було набуто автомобіль Opel Corsa, 1999 року випуску, який наразі відсутній, відповідач пояснив відсутність автомобіля його передачею на потреби ЗСУ без згоди позивачки, оскільки також вважав автомобіль лише своїм.
Та згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022, справа № 125/2157/19, сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах.
Однак вирішуючи питання про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки такого автомобіля на користь позивачки суд правильно зазначив про відсутність будь-яких доказів, крім позиції позивачки, викладеної в позові, що вона оцінює вартість такого автомобіля в сумі 60 000 грн. 
Така обставина відповідачем не визнавалася та суд першої інстанції правильно не визнав доведеною таку обставину самим лише посиланням на таку вартість автомобіля позивачкою за відсутності будь-якого письмового доказу відповідності зазначеної суми вартості такого автомобіля, та за відсутності доведення будь-яких перешкод для визначення такої вартості автомобіля за моделлю та роком випуску, що можливо було встановити позивачкою навіть за відсутності самого автомобіля шляхом звернення до відповідного суб`єкта оціночної діяльності чи експертним шляхом, але таких доказів позивачкою не надавалося та про їх витребування судом клопотань не заявлялося.
Водночас, суд першої інстанції вірно зазначив, що правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України від 12 липня 2001 року № 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (далі - Закон № 2658-III).
Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону № 2658-III процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону № 2658-III).
Однак, до позовної заяви не долучено належних та допустимих доказів дійсної вартості транспортного засобу, який є спільним майном подружжя. Отже, позивачка не вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості спірного автомобіля, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості транспортного засобу на час вирішення спору.
Суд першої інстанції врахував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, та яка не доведена жодним належним та допустимим доказом.
З урахуванням наведеного, а також того, що позивачка не надала жодного доказу на підтвердження вартості транспортного засобу на час вирішення спору, не зверталася із клопотанням про призначення відповідної судової товарознавчої експертизи для визначення такої вартості, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити дійсну вартість транспортного засобу, який був спільним майном подружжя, для визначення належного розміру компенсації за належну позивачці частку у спільному майні подружжя, тому в цій частині позовних вимог суд першої інстанції правильно відмовив в зв`язку з їх недоведеністю.
Щодо застосування строків позовної давності, суд першої інстанції правильно зазначив:
Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно частини 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
30.03.2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 540-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 12. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Згідно з п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
15.03.2022 Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набув чинності 17.03.2022, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені п. 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".
Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 08.11.2023 року (набрав чинності 30.01.2024 року) п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України викладено в наступній редакції, а саме «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
Та лише законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025, п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України був виключений.
Відтак, перебіг позовної давності з 02.04.2020 було продовжено, а в подальшому з 30.01.2024 - зупинено: спочатку у зв`язку із запровадженням карантину, а з 24.02.2022 року - у зв`язку з введенням воєнного стану.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 22.04.2024, тобто під час дії п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому строк позовної давності за заявленими вимогами станом на дату звернення до суду з позовом не сплив.
За вказаних обставин, підстав для вирішення питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності, як про те просить представник відповідача, в межах обставин даної справи немає.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за його рахунок.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,
постановив :

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 березня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:  І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

М.В. Матківська