ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

08 липня 2026 року 	м.Суми	

Справа №591/6988/24 
Номер провадження 22-ц/816/2375/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Сидоренко А. П. (суддя-доповідач),
суддів - Сізова Д. В. , Нестеренка М. В. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 травня 2026 року, ухваленого в м. Суми у складі судді Зері Ю.О., у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами, 
в с т а н о в и в:
03 липня 2024 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі – ТОВ «ЄАПБ») звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.
Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 26 червня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та відповідачкою укладено договір кредиту № 33177-06/2023, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 10000,00 грн.
27 грудня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27122023, за умовами якого первісний кредитор відступив позивачу за плату права вимоги до боржників, у тому числі й право вимоги за кредитним договором № 33177-06/2023 від 26 червня 2023 року, укладеним із відповідачкою.
05 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою укладено договір позики № 4859484, за умовами якого остання отримала позику у розмірі 10000,00 грн.
04 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою укладено договір позики № 76753354, відповідно до умов якого відповідачка отримала грошові кошти у розмірі 10500,00 грн.
14 червня 2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 14/06/21, за умовами якого первісний кредитор відступив позивачу права вимоги за кредитними договорами, у тому числі за договорами № 4859484 та № 76753354, укладеними з відповідачкою.
Відповідачка взятих на себе зобов`язань щодо повернення отриманих кредитних коштів належним чином не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом порушених прав.
Посилаючись на те, що відповідачка не виконує зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості за наведеними договорами, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь 109658,75 грн заборгованості за кредитними договорами та судові витрати в сумі 3028,00 грн.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 01 травня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з відповідачки на користь позивача суму заборгованість за договором №33177-06/2023 у розмірі 36865,00 грн; за договором №4859484 у розмірі 35125,00 грн; за договором №76753354 у розмірі 37668,75 грн; витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачка подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, не повне з`ясування фактичних обставин справи, просить його скасувати та ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що заявлені до стягнення проценти не відповідають умовам кредитного договору та наданому позивачем розрахунку. 
Заявниця вважає, що позивач не надав належного й узгодженого з матеріалами справи розрахунку заборгованості, а тому не виконав покладений на нього обов`язок доказування. Також зазначає, що поданий розрахунок заборгованості є лише одностороннім арифметичним розрахунком позивача та не підтверджує безспірність заявлених грошових вимог. Крім того, апелянтка посилається на відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та його погашення, у зв`язку з чим вважає недоведеним як розмір заборгованості, так і правильність нарахування процентів.
Зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір заявленої до стягнення заборгованості. Також вказує, що за кожним із кредитних договорів сума нарахованих процентів значно перевищує суму основного боргу: за договором № 33177-06/2023 при сумі кредиту 10000 грн нараховано 26865 грн процентів, за договором позики № 4859484 від 05 серпня 2023 року при сумі кредиту 10000 грн нараховано 25125 грн процентів, а за договором позики № 76753354 від 04 серпня 2023 року при сумі кредиту 10500 грн нараховано 27168,75 грн процентів. На думку апелянта, такі нарахування є необґрунтованими та свідчать про недоведеність заявленого позивачем розміру заборгованості.
Також посилається на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначаючи, що умови кредитних договорів щодо нарахування процентів є несправедливими, оскільки передбачають сплату суми, яка є непропорційно великою порівняно з розміром отриманого кредиту. На думку апелянта, нараховані проценти фактично перевищують 50% вартості наданої послуги, що суперечить вимогам законодавства про захист прав споживачів та є підставою для відмови у стягненні таких сум.
Апелянтка також зазначає, що нараховані позивачем проценти не відповідають вимогам статті 21 Закону України «Про споживче кредитування» та є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». 
На її думку, розмір нарахувань є непропорційно великим, порушує принципи розумності та добросовісності, створює істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін на шкоду споживачу та фактично обходить встановлені законом обмеження щодо відповідальності позичальника. У зв`язку з цим апелянт вважає відповідні умови договорів несправедливими та такими, що не підлягають застосуванню.
Особа, яка подала апеляційну скаргу також зазначає, що позивач, як професійний учасник ринку фінансових послуг, скористався необізнаністю позичальника та запропонував укласти договори на вкрай невигідних умовах. На її думку, умови договорів не відповідають принципам добросовісності та справедливості, а тому вона не мала реальної можливості належним чином оцінити наслідки прийняття на себе таких зобов`язань під час укладення кредитних договорів.
Крім того зазначає, що матеріали справи не містять доказів (поштових квитанцій) направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати простроченої заборгованості. Досудові вимоги про необхідність сплати простроченої заборгованості не надають права банку для звернення до суду за достроковим стягненням всієї суми заборгованості за кредитом.
22 червня 2026 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд у задоволені апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, а рішення суду залишити без змін. Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначає, що кредитні договори були належним чином укладені в електронній формі та підписані відповідачкою одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам законодавства та прирівнюється до письмової форми.
Факт надання кредитних коштів підтверджується виписками та іншими документами первісних кредиторів. Позивач не може надати банківські документи щодо руху коштів по рахунках відповідача, оскільки не є банківською установою та не має доступу до інформації, що становить банківську таємницю.
Позивач вказує, що відповідачка не надала доказів ненадходження кредитних коштів та не спростувала факт їх отримання. Проценти були погоджені сторонами при укладенні договорів і нараховувалися лише в межах строків кредитування. Також зазначено, що договори факторингу укладені відповідно до вимог законодавства та не порушують прав відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи, але в судове засідання не з`явилися. Від них надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, оскільки явка до апеляційного суду є необов`язковою, їх позиція є чіткою і зрозумілою.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам законодавства, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 26 червня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та відповідачкою укладений договір про надання фінансового кредиту №33177-06/2023.
Відповідно до умов пункту 1.1 договору ТОВ «Аванс кредит» надало відповідачці фінансовий кредит в розмірі 10000,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідачка зобов`язалась повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором.
Згідно пункту 1.2 договору, мета отримання кредиту: на власні потреби клієнта. Кредит надається строком на 360 днів. Дата надання кредиту – 26 червня 2023 року. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день вказаного строку кредитування. Дата погашення кредиту – 19 червня 2024 року.
У пункті 1.4 договору сторони погодили, що тип процентної ставки – фіксована, процентна ставка становить 1,99 % та застосовується у межах строку кредитування, вказаного в п. 1.2 Договору.
За умовами пункту 1.6 укладеного договору кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 , протягом одного робочого дня з дня прийняття рішення про видачу кредиту. Кредит надається без забезпечення у вигляді застави. Кредит вважається наданим у день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами.
ОСОБА_1 підписала договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора W1281 (а.с.8-10).
Факт узгодження умов щодо надання кредиту також підтверджується паспортом споживчого кредиту (а.с.12-13).
Факт перерахування кредитних коштів за договором №33177-06/2023 підтверджується повідомленням ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. №3466_240912142659 від 12 вересня 2024 року, згідно якого 26 червня 2023 року о 09:20:09 год. через систему iPay.ua, номер транзакції 255654556, прийнято платіж від ТОВ «Аванс кредит», було перераховано 10000,00 грн на картку № НОМЕР_1 (а.с.113), та випискою, наданою АТ КТ «ПриватБанк» (а.с.195-196).
27 грудня 2023 року між ТОВ «Аванс кредит» та ТОВ «ЄАПБ» укладений договір факторингу №27122023, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачеві за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором №33177-06/2023, укладеним з відповідачкою.
У відповідачки перед позивачем утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 36865,00 грн, з яких 10000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 26865,00 грн – заборгованість за відсотками, що підтверджується копією витягу з реєстру боржників до Договору факторингу №27122023 від 27 грудня 2023 року (а.с.19).
04 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою укладений договір позики №4859484 (з фіксованою диференційованою процентною ставкою).
За цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику (відповідачці) у власність грошові кошти на погоджений умовами договору строк шляхом їх перерахування на банківський рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.
Згідно з п. 2.1 договору позики №4859484, сума позики становить 10000,00 грн, строк позики – 30 днів, базова процентна ставка за перший день користування позикою – 25,96 %.
Згідно з п. 2.4 договору позики №4859484 процентна ставка (базова) становить 2,50 %, процентна ставка за понадстрокове користування позикою – 2,70 %, знижена процентна ставка – 0,01 %. 
Відповідно до п.4 зазначеного договору, проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення на залишок Позики, виходячи із строку фактичного користування Позикою та до повного погашення заборгованості за Договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування Позикою, визначеного Договором/додатковими угодами. Товариство на власний розсуд може зупинити нарахування процентів до спливу строку, визначеного у першому реченні цього пункту.
ОСОБА_1 підписала договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора 677JFy7tJO (а.с.23-25).
Факт перерахування кредитних коштів за договором позики №4859484 підтверджується повідомленням ТОВ «ФК «Фінекспрес»» вих. №КД-000000077 від 10 вересня 2024 року, згідно якого 04 серпня 2023 року було перераховано 10000,00 грн на картку відповідачки № НОМЕР_2 (а.с.31).
14 червня 2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ЄАПБ» укладений договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачеві за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором №4859484, укладеним з відповідачкою (а.с.27-28).
У відповідачки перед позивачем утворилась заборгованість за договором позики у розмірі 35125,00 грн, з яких 10000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 25125,00 грн – заборгованість за відсотками, що підтверджується копією витягу з реєстру боржників до Договору факторингу №14/06/21 від 14 червня 2021 року (а.с. 32).
04 серпня 2023 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачкою укладений договір позики (на умовах повернення позики в кінці строку позики) №76753354.
За цим договором позикодавець зобов`язується передати позичальнику (відповідачці) у власність грошові кошти на погоджений умовами Договору строк шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики.
Відповідно до пункту 2.1 договору сума позики становить 10 500,00 грн. 
Згідно з пунктом 2.2 договору строк позики становить 30 днів. 
Пунктом 2.3 договору передбачено знижену процентну ставку у розмірі 1,125 % на день, базову процентну ставку у розмірі 2,5 % на день (фіксовану), а також процентну ставку за понадстрокове користування позикою у розмірі 2,7 % на день.
Відповідно до п. 4. Проценти за цим Договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок Позики, виходячи із строку фактичного користування Позикою та до повного погашення заборгованості за Договором, проте не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування Позикою, визначеного Договором/ додатковими угодами. Товариство на власний розсуд може зупинити нарахування процентів до спливу строку, визначеного у першому реченні цього пункту.
ОСОБА_1 підписала договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора AQBLtA8td8 (а.с.39-41).
Факт перерахування кредитних коштів за договором позики №76753354 підтверджується повідомленням ТОВ «ФК «Фінекспрес»» вих. №КД-000000078 від 10 вересня 2024 року, з якого вбачається, що 04 серпня 2023 року було перераховано 10500 грн на картку відповідачки № НОМЕР_2 (а.с.124), а також відомостями, наданими АТ КБ «ПриватБанк» на виконання вимог судової ухвали про витребування доказів (а.с.160-161).
14 червня 2021 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладений договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив позивачеві за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, у тому числі право вимоги за кредитним договором №76753354, укладеним з відповідачкою (а.с.43-44).
У відповідачки перед позивачем утворилась заборгованість за договором позики у розмірі 37668,75 грн, з яких 10500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 27168,75 грн – заборгованість за відсотками, що підтверджується копією витягу з реєстру боржників №14 до Договору факторингу №14/06/21від 14 червня 2021 року (а.с.48).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка порушила взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання з погашення заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, а тому на підставі ст. 1050 ЦК України та умов договорів позикодавець вправі вимагати повернення заборгованості. 
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивач довів факт укладення кредитних договорів в електронній формі, надання коштів, перехід права вимоги за договорами факторингу, неналежне виконання зобов`язань відповідачкою, існування та розмір заборгованості в загальній сумі 109658,75 грн, що підтверджено договорами, реєстрами боржників, розрахунками, тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідачка не заперечувала факту укладення кредитних договорів та не оспорювала їх умов, погоджених сторонами на момент укладення.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися у разі: 1) розірвання договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірвання договору в судовому порядку; 3) відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
З наданих сторонами доказів, які наявні в матеріалах справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторонами договорів позики та договору про надання фінансового кредиту узгоджено розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. 
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок їх сплати визначаються договором.
Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути отримані кошти у строк та в порядку, встановлені договором, а в разі порушення такого обов`язку — нести визначені законом наслідки.
В апеляційній скарзі відповідачка посилається на те, що заявлені позивачем суми процентів до стягнення не ґрунтуються на умовах договору і наданому розрахунку.
Дійсно, розрахунок заборгованості сам по собі не є первинним бухгалтерським документом та не може беззаперечно підтверджувати наявність і розмір заборгованості. Водночас такий розрахунок є способом узагальнення відомостей щодо розміру заявлених вимог та підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, колегія суддів приходить висновку, що заявлені до стягнення суми заборгованості за нарахованими відсотками за зазначеними кредитними договорами відповідають умовам договору.
Так, у відповідності до договору про надання фінансового кредиту № 333177-06/2023 від 26 червня 2023 року з урахуванням умов щодо строку кредитування 360 днів, розміру процентної ставки – 1,99%, розрахунок суми процентів такий: 10000,00 грн (тіло кредиту) х 1,99% х 170 днів ( період з 26 червня 2023 по дату наведену у розрахунку позивача на а.с. 20 – 27 грудня 2023 року) = 33830,00 грн, що є більшим від заявленого позивачем розміру відсотків – 26856,00 грн.
За умовами договору позики № 4859484 від 04 серпня 2023 року з урахуванням умов щодо строку кредитування 30 днів, та обмеженням строку нарахування процентів не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, розміру процентної ставки – 2,5%, розрахунок суми процентів такий: 10000,00 грн (тіло кредиту) х 2,50% х 120 днів = 30000,00 грн, що є більшим від заявленого позивачем розміру відсотків – 25125,00 грн.
Аналогічно, за умовами договору позики № 76753354 від 04 серпня 2023 року з урахуванням умов щодо строку кредитування 30 днів, та обмеженням строку нарахування процентів не довше 90 календарних днів зі спливу первісного строку користування позикою, розміру процентної ставки – 2,5%, розрахунок суми процентів такий: 10500,00 грн (тіло кредиту) х 2,50% х 120 днів = 31500,00 грн, що є більшим від заявленого позивачем розміру відсотків – 27168,75 грн.
Отже, згідно матеріалів справи, наведені позивачем розрахунки ґрунтуються на документах, що підтверджують виникнення та обсяг спірних правовідносин, а тому доводи апелянтки про те, що він має виключно односторонній характер, не спростовують факту існування заборгованості та не свідчать про недоведеність позовних вимог.
Крім того, відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження помилковості проведеного розрахунку, не подано альтернативного розрахунку заборгованості та не наведено конкретних заперечень щодо його складових, у зв`язку з чим колегія суддів відхиляє зазначені доводи як необґрунтовані.
Щодо доводів апеляційної скарги щодо несправедливості умов кредитних договорів, колегія суддів приходить такого висновку.
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Положення частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» щодо обмеження максимального розміру денної процентної ставки введені в дію поетапно.
Відповідно до пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів — 2,5 %, протягом наступних 120 днів — 1,5 %.
Після спливу зазначеного 240-денного перехідного періоду застосуванню підлягає загальне правило, встановлене частиною 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 3498-IX дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання ним чинності, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
За обставинами справи, яка переглядається, строк дії договору про надання фінансового кредиту № 333177-06/2023 від 26 червня 2023 року є продовжений після набрання чинності Законом України № 3498-IX (за умовами договору строк кредитування до 19 червня 2024 року), а тому на спірні правовідносини поширюються положення пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень зазначеного Закону.
Оскільки позивачем заявлено вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період до 27 грудня 2023 року, суд перевіряє відповідність нарахованих після 24 грудня 2023 року процентів вимогам частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» та пункту 17 його Прикінцевих та перехідних положень.
Умовами цього кредитного договору передбачено процентну ставку у розмірі 1,99%, яка є значно меншою за максимальні розміри денної процентної ставки, встановлені пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, хоча положення пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» підлягають застосуванню до спірних правовідносин, нарахування процентів за вказаними ставками не суперечить встановленим законом обмеженням, оскільки такі ставки не перевищують максимально допустимого розміру денної процентної ставки.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Оскільки розмір процентної ставки, за якою позивачем нараховано заборгованість за процентами, не є вищим визначеного законодавством розміру процентної ставки, а саме визначеного у пункті 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», відсутні підстави стверджувати про несправедливість умов договору, зокрема встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про несправедливість умов за договорами позики № 4859484 та № 76753354 від 04 серпня 2023 року.
Відтак підстав для висновку про порушення позивачем вимог законодавства при нарахуванні процентів за користування кредитом колегія суддів не встановила, а доводи апеляційної скарги про невідповідність розміру відсотків засадам справедливості, добросовісності та розумності є безпідставними.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність доказів направлення позивачем досудової вимоги колегія суддів приходить до такого висновку.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3 статті 1054 ЦК України, у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).
Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»).
10 червня 2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».
Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до правової позиції, викладеної у пунктах 20 - 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц, частина 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.
Положення частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, втратили чинність, проте аналогічним чином обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту передбачено частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».
Згідно наданих суду доказів встановлено, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, а відтак на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про споживче кредитування».
Враховуючи, що кредитні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з укладенням договору, то спірні правовідносини, що стосуються дострокового повернення кредиту, врегульовані положеннями частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Тобто, якщо кредитор за вищевказаними наслідками бажає дострокового повернення всього кредиту, то повинен направити вимогу клієнту та повідомити його, що у випадку не погашення прострочки протягом 30 днів (60днів за іпотекою) настане момент сплати всієї суми виданих коштів. Протягом вказаного строку позичальник може погасити вказану суму, що призведе до втрати чинності вимоги кредитора та, як наслідок, до повернення у графік платежів.
За відсутності факту належного направлення кредитором вимоги позичальнику про усунення порушень кредитного договору, суд може стягнути лише прострочену суму боргу, а платежі, за якими строк сплати ще не настав, ні.
Умовами договору не перебачено встановлення обов`язку повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа.
Позивачем не надано доказів на підтвердження виконання вимог ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою врегульовано порядок дострокового погашення кредиту.
Враховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за споживчим кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», у відповідача виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором.
За таких обставин повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що вони одержали або мали одержати повідомлення, але не одержали його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2022 року у справі № 752/11645/19.
Враховуючи те, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином, а позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення (неналежним чином сплачувала періодичні платежі), що не заперечується нею, наявні правові підстави для стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту та процентах, строк погашення яких настав.
Як встановлено матеріалами справи позивачем порушено питання стягнення заборгованості за кредитними договорами за тілом кредиту та процентів, за якими строк сплати настав.
А тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів направлення позивачем досудових вимог про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором не заслуговують на увагу.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитними договорами, розмір якої належними та допустимими доказами не спростовано.
Таким чином доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в оскаржуваній частині судового рішення.
У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення у цій справі, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшовши правильного висновку про задоволення заявлених вимог позову.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 01 травня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 08 липня 2026 року.

Головуючий -  	А. П. Сидоренко	

Судді: Д. В. Сізов 

М. В. Нестеренко