ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 липня 2026 року справа №360/2380/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Пивовар І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Казначеєва Е.Г.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі № 360/2380/25 (головуючий суддя у І інстанції Захарова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:
Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 03.09.2025 № 104350011012 про відмову в призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити пенсію за віком з 26.08.2025 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу, періоди згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.07.1982: з 01.07.1982 по 02.05.1983 в колгоспі «Путь к комунізму» шофером, з 05.05.1983 по 20.06.1985 проходження військової служби, з 24.09.1985 по 18.06.1988 на «Красноленінсктрубопроводстрой» водієм другого класу, автобазі № 5 треста, з 04.10.1988 по 18.05.1990 в Сєвєродонецькому АТП «Укрсільхозхімія» водієм другого класу, з 22.11.1990 по 11.02.1999 на Свердловскій спеціалізованій ділянці «Ураленергостроймеханізація» водієм першого класу, з 05.03.1999 по 05.09.1999 та з 06.09.1999 по 31.10.1999 у ВАТ «Дар» робітником пропускного режиму.
В обгрунтування позову зазначив, що 26.08.2025 звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Рішенням від 03.09.2025 № 104350011012 Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.
Згідно рішення від 03.09.2025 №104350011012 відповідно до наданих до заяви від 26.08.2025 документів страховий стаж позивача - 15 років 01 місяць 07 днів, для визначення права стаж позивача - 18 років 08 місяців 26 днів.
Відповідач в рішенні від 03.09.2025 № 104350011012 зазначив, що за наданими документами до страхового стажу не зараховані періоди згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.07.1982, оскільки на титульній сторінці дата народження зазначена не повністю. Крім того, період з 01.07.1982 по 02.05.1983 - робота в колгоспі потребує уточнення, оскільки відсутні дані про установлений мінімум, відпрацьовані вихододні та перейменування колгоспу. З 05.05.1983 по 20.06.1985 - військової служби, оскільки відсутня уточнююча довідка про період служби, запис в трудовій книжці зроблено з порушенням Інструкції ведення трудових книжок, а саме відсутня дата видачі військового квитка. Період навчання згідно свідоцтва № 135 від 13.03.1985, виданого Військовою частиною НОМЕР_2 , оскільки даний заклад не належить до закладів Міністерства освіти. З 01.01.1992 по 11.02.1999, з 05.03.1999 по 05.09.1999, з 06.09.1999 по 31.10.1999 - робота в рф, оскільки відсутня міжнародна угода, згідно п. 5-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV.
Позивач вважає рішення відповідача протиправним та незаконним, і таким що порушує його право на пенсійне забезпечення.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції:
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 03.09.2025 № 104350011012 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.08.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правових висновків суду в цьому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 судові витрати витраті зі сплати судового збору у розмірі 968,96 грн.
Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області подали апеляційні скарги.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги позивача:
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з оскаржуваного рішення суду незрозуміло, чи підлягає зарахуванню до страхового стажу період роботи позивача з 24.09.1985 по 18.06.1988 на Автобазі № 5 треста «Красноленинсктрубопроводстрой» водієм другого класу.
Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні взагалі не надано оцінки періоду роботи позивача з 04.10.1988 по 18.05.1990 в Северодонецкому АТП «Укрсельхозхимия» водієм другого класу (період роботи підтверджується трудовою книжкою № НОМЕР_3 від 01.07.1982), що фактично позбавляє позивача права на пенсію.
В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо інших спірних періодів роботи, навчання та військової служби позивач не оскаржує, відтак, керуючись частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), якою визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача.
Короткий зміст апеляційної скарги відповідача:
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
За таких обставин, територіальним органом ПФУ правомірно не зараховано періоди роботи позивача в рф з 01.01.1992 по 11.02.1999, з 05.03.1999 по 05.09.1999, з 06.09.1999 по 31.10.1999, а відтак підстави для призначення пенсії відсутні.
В іншій частині рішення суду першої інстанції щодо інших спірних періодів роботи, навчання та військової служби позивача відповідач не оскаржує, відтак, керуючись частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), якою визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд надає оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги:
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2026 справу передано судді-доповідачу – Компанієць І.Д.
Ухвалами Першого апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів від 18.03.2026 відкрито апеляційне провадження в указаній справі .
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 (підстава – призначення судді на посаду до іншого суду) справу передано судді-доповідачу Пивовар І.В.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2026 справу прийнято до провадження судді Пивовар І.В.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою від 26.08.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За принципом екстериторіальності заяву позивача було передано до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області і за результатами розгляду заяви Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 03.09.2025 № 104350011012.
Рішення про відмову у призначенні пенсії мотивовано відсутністю у ОСОБА_1 необхідного страхового стажу – 32 роки для призначення пенсії за віком та не зарахуванням до страхового стажу позивача таких періодів:
- згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 01.07.1982, оскільки на титульній сторінці дата народження зазначена не повністю. Жодний період роботи не підтверджений уточнюючою довідкою;
- період з 01.07.1982 по 02.05.1983 - робота в колгоспі потребує уточнення, оскільки відсутні дані про установлений мінімум, відпрацьовані вихододні та перейменування колгоспу;
- з 05.05.1983 по 20.06.1985 - військової служби, оскільки відсутня уточнююча довідка про період служби, запис в трудовій книжці зроблено з порушенням Інструкції ведення трудових книжок, а саме відсутня дата видачі військового квитка;
- період навчання згідно свідоцтва № 135 від 13.03.1985, виданого Військовою частиною НОМЕР_2 , оскільки даний заклад не належить до закладів Міністерства освіти;
- з 01.01.1992 по 11.02.1999, з 05.03.1999 по 05.09.1999, з 06.09.1999 по 31.10.1999 - робота в росії, оскільки відсутня міжнародна угода, згідно п. 5-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV.
Періоди трудової діяльності з 1 січня 1992 року до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання питання обчислення страхового стажу та пенсійного забезпечення» за межами України в державах, які входили до складу колишнього Союзу РСР, зараховуються до страхового стажу, у тому числі на пільгових умовах, особам, які проживають в Україні, якщо це не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Не погодившись з рішенням про відмову в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду.
Висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції:
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Згідно частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, а також дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про необхідність ухвалення судового рішення з огляду на такі мотиви та положення законодавства.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законами України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного та соціального страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно з частиною першою статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).
Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Пунктами 1, 2 зазначеного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У такій довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, надання уточнюючої довідки необхідно тільки в двох випадках: коли трудова книжка відсутня, або коли в ній відсутні відповідні записи.
Згідно рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області від 03.09.2025 № 104350011012, до страхового стажу позивача не зараховано періоди його роботи на території рф: з 01.01.1992 по 11.02.1999, з 05.03.1999 по 05.09.1999 та з 06.09.1999 по 31.10.1999 – оскільки відсутня міжнародна угода, згідно п. 5-1 Прикінцевих положень Закону №1058-ІV.
З трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01.07.1982 вбачається, що позивач в спірні періоди працював в російській федерації:
- записи № 8-10: з 22.11.1990 по 11.02.1999 на Свердловській спеціалізованій дільниці «Ураленергостроймеханізація» водієм першого класу;
- записи № 11-14: з 05.03.1999 по 05.09.1999 та з 06.09.1999 по 31.10.1999 у ВАТ «Дар» робітником пропускного режиму.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Приписами частини другої статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та Російська Федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Отже, аналіз наведеного вище свідчить, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність або навчання; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
В той же час, Російською Федерацією 11.06.2022 було прийнято закон № 175-ФЗ про денонсацію Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, який набрав чинності 30.06.2022.
Отже, відповідно до ст. 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 Російська Федерація з 01.01.2023 не є державою-учасницею Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, відтак дія вказаної угоди між Україною та Російською Федерацією припинилась внаслідок виходу з Угоди одного з підписантів, а саме: Російської Федерації, з 01.01.2023.
Внаслідок виходу з вказаної угоди України, Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 припинила дію з 19.06.2023 щодо взаємовідносин України з іншими державами-учасницями вказаної угоди.
Частиною другою статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 визначено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, які виникли у відповідності до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили у випадку виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Таким чином, навіть у випадку виходу держави-учасниці із Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, пенсійні права громадян такої держави не втрачають своєї сили щодо обставин, які виникли під час дії Угоди.
Отже є неприйнятними доводи апелянта про незарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи на території рф з підстав припинення дії Угоди.
Позиція апелянта суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції правильно відхилені посилання відповідача щодо неврахування періоду роботи позивача на території рф, оскільки вказані обставини не стосуються періодів роботи позивача, що мали місце в період дії вищезазначеної Угоди.
Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині незарахування до стажу його роботи періодів з 24.09.1985 по 18.06.1988 та з 04.10.1988 по 18.05.1990 суд зазначає таке.
З трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 01.07.1982 вбачається, що позивач в спірні періоди працював:
- записи № 4-5: з 24.09.1985 по 18.06.1988 на Автобазі № 5 треста «Красноленінсктрубопроводстрой» Ханти Мансійського автономного округу, водієм другого класу;
- записи № 6-7: з 04.10.1988 по 18.05.1990 у Северодонецкому АТП «Укрсельхозхімія» водієм другого класу.
Вказані записи є послідовними, містять підпис відповідальної особи та печатки підприємств, що дозволяє чітко ідентифікувати посаду та підприємство на якому позивач працював у спірні періоди.
Водночас, як правильно зауважив суд першої інстанції, оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 03.09.2025 № 104350011012 не містить обґрунтувань щодо того чи зараховані ці періоди до страхового стажу позивача, чи не зараховані; підстави такого незарахування не наведені; рішення прийнято без наведення відповідних обґрунтувань для його прийняття, що не відповідає загальному принципу правової визначеності.
Частиною другою статті 82 Закону № 1788-XII передбачено, що повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.
Тобто, відмовляючи особі в призначенні/перерахунку пенсії, орган, що призначає/перераховує пенсію, має зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до страхового чи пільгового стажу окремих періодів роботи та/або навчання.
Вказане свідчить про те, що відповідач діяв недобросовісно та необґрунтовано, не врахував усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу, і, як наслідок, допустив неналежний розгляд заяви і документів позивача та, відповідно, прийняв незаконне і необґрунтоване рішення.
У цьому контексті підлягають урахуванню також приписи Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 № 2073-IX (далі Закон № 2073-IX), який установлює загальні стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень під час здійснення адміністративної процедури. Цей Закон визначає основоположні принципи адміністративного провадження – зокрема, верховенства права, офіційності, пропорційності, обґрунтованості та розумності строків – і покладає на адміністративний орган обов`язок забезпечити всебічний, повний та неупереджений розгляд заяви особи.
Відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 2 Закону № 2073-IX, Пенсійний фонд України є адміністративним органом, а заява позивача про призначення пенсії є адміністративною справою, що підлягає вирішенню в порядку адміністративної процедури.
Діючи всупереч принципам, що визначені статтею 4 Закону № 2073-IX відповідач не врахував, що провадження за заявою особи обов`язково має завершуватися прийняттям адміністративного акта (рішенням про призначення пенсії або мотивованим рішенням про відмову в її призначенні).
У контексті спірних правовідносин суд наголошує, що статтею 14 Закону № 2073-IX визначено, що адміністративний орган забезпечує розгляд і вирішення справи з вчиненням процедурних дій, що є достатніми та необхідними для належного вирішення справи.
Оскільки за заявою позивача відповідачем прийнято необґрунтоване рішення, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про зобов`язання відповідача повторно розглянути вказану заяву про призначення пенсії, та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства України.
Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що спірне рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, та зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.08.2025 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням правових висновків суду в цьому рішенні.
Інших доводів апеляційні скарги позивача та відповідача не містять, тому судом, відповідно до статті 308 КАС України, не надається оцінка законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині, що сторонами не оскаржується.
З огляду на викладене, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду відсутні.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява № 387/03, 20.09.2012, п. 53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.
За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На думку колегії суддів, оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційних скарг відсутні.
Як визначено пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Висновки щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційних скарг, тому з урахуванням положень статті 139 КАС України судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі № 360/2380/25 – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 січня 2026 року у справі № 360/2380/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення 15 липня 2026 року, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених статтею 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 15 липня 2026 року.

Головуючий суддя І.В. Пивовар

Судді Т.Г. Гаврищук

Е.Г. Казначеєв