ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 240/26458/25
адміністративне провадження № К/990/30174/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бевзенка В.М. та Шарапи В.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу №240/26458/25
за позовом ОСОБА_1 
до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року (прийняте суддею Семенюком М.М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року (ухвалену у складі колегії: судді-доповідача Боровицького О.А., суддів Курка О.П. та Ватаманюка Р.В.),

УСТАНОВИВ:

Короткий виклад обставин та судових рішень у справі

1. У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції щодо обрахунку в довідці від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 станом на 01 січня 2023 року надбавки за вислугу років (40,0%), надбавки за особливості проходження служби (50,0%), надбавки за службу в умовах режимних обмежень (10%) та премії (114,0%) виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленої на 01 січня 2018 року у розмірі 1762,00 грн;

- зобов`язати Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нову довідку про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії ОСОБА_1 станом на 01 січня 2023 року відповідно до вимог статей 43, 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ), положень постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року №704 (далі - постанова КМУ №704) із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу, окладу за військове (спеціальне) звання, які розраховані шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови КМУ №704, із зазначенням надбавки за вислугу років - 40,0% від посадового окладу, окладу за військове звання, надбавки за особливості проходження служби - 50,0% від посадового окладу, окладу за військове звання і надбавки за вислугу років; надбавки за службу в умовах режимних обмежень - 10% від посадового окладу та премії в розмірі - 114,0% від посадового окладу, обчислених з посадового окладу та окладу за військове звання, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови КМУ №704.

2. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

3. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року скасовано, а провадження у справі закрито.

4. Закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірні правовідносини пов`язані з виконанням рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25, на виконання якого Департаментом з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України було виготовлено довідку від 15 вересня 2025 року №9/3-2007.

5. Суд апеляційної інстанції зазначив, що Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачені спеціальні процесуальні механізми судового контролю за виконанням судових рішень, а тому позивач у разі незгоди з діями відповідача, вчиненими на виконання рішення у справі №240/2137/25, повинен був звертатися із відповідною заявою в межах цієї справи, а не пред`являти новий адміністративний позов.

6. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

7. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

8. На обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що, ухвалюючи постанову про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції порушив положення пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

9. Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково ототожнив предмет цього спору з питанням належного виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25.

10. Скаржник наголошує, що під час розгляду справи №240/2137/25 судом не досліджувалося та не вирішувалося питання щодо порядку визначення конкретних розмірів надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, надбавки за службу в умовах режимних обмежень та премії, які відповідач мав зазначити у довідці про розмір грошового забезпечення.

11. У рішенні від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25 Житомирський окружний адміністративний суд зобов`язав відповідача зазначити у довідці відомості про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премію, проте розрахункова база для визначення грошового вираження цих складових предметом судового розгляду не була.

12. На думку скаржника, саме під час виготовлення довідки від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 відповідачем вчинено нові дії, які, на думку скаржника, є протиправними та полягають у визначенні додаткових складових грошового забезпечення із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.

13. Вказані дії, за твердженням позивача, створили нові юридичні наслідки та порушили його право на визначення належного розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсії, а тому їх правомірність може бути предметом самостійного позовного провадження.

14. Крім того, скаржник наводить доводи щодо неправильного застосування положень Закону №2262-XII та постанови КМУ №704 і стверджує, що додаткові види грошового забезпечення та премія мають обчислюватися виходячи з посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, визначених із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року.

15. У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року у справі №240/26458/25 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

16. Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року, а також витребувано матеріали справи №240/26458/25 з суду першої інстанції.

17. 20 липня 2026 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали справи №240/26458/25.

18. Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2026 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами, без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 27 серпня 2026 року.

19. При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

Позиція інших учасників справи

20. Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року - без змін.

21. Відповідач зазначає, що довідка від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 виготовлена безпосередньо на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25, тому вимоги позивача фактично спрямовані на перевірку повноти та належності виконання цього судового рішення.

22. На думку відповідача, у разі незгоди зі змістом довідки, зокрема із визначеними у ній розмірами складових грошового забезпечення, позивач мав звернутися із заявою в порядку статті 383 КАС України саме у межах справи №240/2137/25.

23. На підтвердження своєї позиції відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 17 березня 2026 року у справі №560/981/24, обставини якої вважає подібними до обставин у цій справі.

24. Відповідач також зазначає, що інший підхід допускав би можливість після кожної дії, вчиненої на виконання судового рішення, звертатися з новим адміністративним позовом, що, на його думку, суперечить принципу обов`язковості судових рішень, правової визначеності та спеціальному порядку судового контролю, встановленому статтями 382, 383 КАС України.

25. Крім того, відповідач посилається на частину другу статті 350 КАС України та зазначає, що правильне по суті і законне судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

26. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25, яке набрало законної сили, зобов`язано Департамент з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України підготувати та надати до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області нову довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01 січня 2023 року відповідно до вимог статей 43, 63 Закону №2262-XII та положень постанови КМУ №704 із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання, розрахованих шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення і премії для проведення з 01 лютого 2023 року перерахунку основного розміру пенсії.

27. На виконання зазначеного судового рішення Департаментом з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України виготовлено та направлено довідку від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 01 січня 2023 року.

28. У цій довідці зазначено, зокрема: посадовий оклад - 8800,00 грн, оклад за військовим (спеціальним) званням - 2040,00 грн, надбавку за вислугу років 40% - 2848,00 грн, надбавку за службу в умовах режимних обмежень 10% - 578,00 грн, надбавку за особливості проходження служби 50% - 4984,00 грн та премію 114% - 6589,20 грн.

29. Не погоджуючись із порядком визначення грошового розміру зазначених складових грошового забезпечення, позивач звернувся до суду із цим позовом.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка висновків суду апеляційної інстанції і доводів учасників справи

30. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, з огляду на таке.

31. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

32. Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

33. Отже, судовому захисту підлягає порушене право, свобода чи законний інтерес, щодо яких особа обґрунтовано стверджує про їх порушення рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

34. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд у порядку, визначеному КАС України.

35. Відповідно до положень статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

36. Стаття 382 КАС України передбачає один із процесуальних механізмів судового контролю за виконанням судового рішення - за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення.

37. Стаття 383 КАС України передбачає спеціальний механізм судового контролю, надаючи позивачу, на користь якого ухвалено рішення суду, право подати заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням. Цей механізм спрямований на забезпечення ефективного виконання судових рішень і є оперативним способом захисту прав, уже підтверджених судом.

38. Конституційний Суд України у Рішенні від 01 березня 2023 року №2-р(ІІ)/2023 у справі №3-27/2022(54/22) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів частини першої статті 294, частини шостої статті 383 КАС України (щодо рівноправності сторін під час судового контролю за виконанням судового рішення), зокрема у підпункті 4.3.2 пункту 4 та пункті 7.6 мотивувальної частини, наголосив на необхідності забезпечення дієвості права особи на судовий захист та дієвого судового контролю за виконанням судового рішення як однієї з гарантій реалізації цього права.

39. Цей підхід Конституційний Суд України розвинув у Рішенні Великої палати від 10 березня 2026 року №2-р/2026 у справі №1-5/2025(374/25), у якому, вирішуючи питання щодо конституційності справляння судового збору за подання апеляційних і касаційних скарг на ухвали суду, постановлені в порядку статей 382, 383 КАС України, виходив із того, що виконання судового рішення та судовий контроль за його виконанням є складовими механізму реалізації конституційного права особи на судовий захист, який має забезпечувати реальну можливість виконання остаточного судового рішення.

40. Водночас існування спеціального порядку судового контролю за виконанням судових рішень не виключає права особи на звернення до адміністративного суду з новим позовом у випадку, коли після ухвалення попереднього судового рішення суб`єкт владних повноважень приймає нове рішення або вчиняє нові дії, правомірність яких не була предметом попереднього судового розгляду, та такі дії породжують для особи нові юридичні наслідки.

41. Подібний критерій розмежування застосований Верховним Судом у постанові від 30 квітня 2026 року у справі №340/7985/25.

42. У цій постанові Верховний Суд наголосив на необхідності розмежовувати, з одного боку, питання виконання вже визначених судовим рішенням прав та обов`язків, а з іншого - нові правовідносини, що виникають внаслідок нових рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, навіть якщо такі дії формально пов`язані з виконанням попереднього судового рішення.

43. Принципове розмежування полягає в тому, що судовий контроль за виконанням судового рішення, передбачений статтями 382, 383 КАС України, стосується забезпечення реалізації вже визначених судом прав та обов`язків у межах існуючого судового рішення. Натомість самостійне позовне провадження є допустимим, якщо нові рішення або дії суб`єкта владних повноважень ґрунтуються на обставинах чи правових підставах, які не були предметом попереднього судового розгляду, і створюють для особи нові юридичні наслідки.

44. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції виходив із того, що сам факт виготовлення довідки від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25 виключає можливість оскарження змісту такої довідки в окремому позовному провадженні.

45. Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, оскільки він ґрунтується на формальному ототожненні будь-яких дій, вчинених відповідачем після ухвалення рішення у справі №240/2137/25, з виключно процедурою його виконання без належного дослідження предмета та підстав нового позову.

46. Пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

47. Застосування пункту 4 частини першої статті 238 КАС України пов`язане з недопустимістю повторного розгляду спору, який уже остаточно вирішений судом. Визначальним для застосування цієї підстави є встановлення тотожності сторін, предмета та підстав спору. Водночас справа №240/2137/25 завершилася ухваленням рішення суду по суті заявлених вимог, а не постановленням судового акта про закриття провадження.

48. Такий підхід кореспондує з практикою Суду Європейського Союзу щодо меж принципу остаточності судового рішення (res judicata). У рішенні Суду справедливості Європейського Союзу (П`ята Палата) від 20 квітня 2023 року у справі DIGI Communications NV v Nemzeti Media- es Hirkozlesi Hatosag Hivatala, C-329/21, ECLI:EU:C:2023:303, §§58- 60, Суд, наголосивши що сила res judicata поширюється на питання факту та права, фактично або обов`язково вирішені судовим рішенням, а її застосування залежить від того, чи перетинається предмет нового спору з предметом уже остаточно вирішеного.

49. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25 вирішувалося питання про право ОСОБА_1 на виготовлення довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01 січня 2023 року з визначенням посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання шляхом застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01 січня 2023 року, та із зазначенням у такій довідці надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення і премії.

50. Водночас зазначеним судовим рішенням не було вирішено питання про розрахункову базу, з якої після визначення посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання станом на 01 січня 2023 року підлягають обчисленню у грошовому вираженні надбавка за вислугу років, надбавка за особливості проходження служби, надбавка за службу в умовах режимних обмежень та премія.

51. Натомість предметом спору у справі №240/26458/25 є правомірність дій Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України саме при визначенні у довідці від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 грошового розміру додаткових складових грошового забезпечення.

52. Підставою цього позову є твердження позивача про те, що під час визначення зазначених складових відповідач безпідставно застосував показники, сформовані з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року, хоча посадовий оклад та оклад за військове (спеціальне) звання у цій же довідці визначені з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2023 року.

53. Отже, правомірність такого способу визначення грошового вираження додаткових складових грошового забезпечення не була предметом судового розгляду у справі №240/2137/25.

54. Такий підхід кореспондує з практикою Суду справедливості Європейського Союзу щодо меж дії принципу остаточності судового рішення (res judicata). У рішенні у справі Artegodan GmbH v European Commission, заява C-221/10 P, пункти 86- 87, Суд, наголосивши на значенні принципу res judicata для забезпечення стабільності права і правовідносин та належного здійснення правосуддя, зазначив, що дія цього принципу поширюється лише на ті питання факту та права, які були фактично або обов`язково вирішені відповідним судовим рішенням. При цьому сила остаточного судового рішення поширюється не лише на його резолютивну частину, а й на ті мотиви, які становлять необхідну основу резолютивної частини та є невіддільними від неї.

55. Сам факт того, що спірна довідка видана на виконання судового рішення, не є достатньою підставою для висновку про тотожність спорів.

56. Визначальним у цьому випадку є те, чи було відповідне матеріально-правове питання вже вирішене судом та чи спрямований новий позов лише на примушення відповідача виконати встановлений цим рішенням обов`язок.

57. У справі №240/26458/25 позивач не ставить перед судом питання про повторне зобов`язання відповідача виконати рішення від 26 червня 2025 року саме у тому обсязі, в якому права та обов`язки сторін уже були визначені цим рішенням. Предметом нового спору є правомірність способу обчислення відповідачем конкретних складових грошового забезпечення, а саме визначення розрахункової бази для їх обчислення, питання щодо якої попереднім судовим рішенням не вирішувалося.

58. Тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що цей спір повинен вирішуватися виключно із застосуванням механізму судового контролю, передбаченого статтями 382, 383 КАС України, є передчасним.

59. Такий підхід узгоджується з Висновком №13 (2010) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи від 19 листопада 2010 року «Про роль суддів у виконанні судових рішень» (Opinion №13 (2010) of the Consultative Council of European Judges (CCJE) on the Role of Judges in the Enforcement of Judicial Decisions). У пункті 9 цього Висновку зазначено, що судове рішення, яке підлягає виконанню, має точно і чітко визначати права та обов`язки сторін, а у пункті 24 наголошено, що процедура виконання не повинна допускати повторного вирішення по суті питань, уже вирішених судовим рішенням.

60. Значення наведеного розмежування підтверджується також актуальними євроінтеграційними зобов`язаннями України у сфері правосуддя. У Спільній позиції Європейського Союзу щодо Кластера 1 «Основи» від 12 червня 2026 року (European Union Common Position - Cluster 1: Fundamentals, AD 18/26, CONF-UA 2/26) удосконалення виконання судових рішень включено до проміжних критеріїв за Розділом 23 «Судова влада та основоположні права» (Chapter 23 - Judiciary and fundamental rights). Дорожня карта з питань верховенства права, схвалена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14 травня 2025 року №475-р та включена постановою Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2026 року №438 до Національної програми адаптації законодавства України до права Європейського Союзу (acquis ЄС), передбачає вдосконалення механізму виконання судових рішень щодо грошових і негрошових зобов`язань. Ці стратегічні орієнтири вимагають забезпечення ефективності виконання остаточного судового рішення, однак не дають підстав поширювати процедуру контролю за його виконанням на нові матеріально-правові питання, яких суд у цьому рішенні не вирішував. Інше тлумачення могло б перетворити механізм забезпечення виконання судового рішення на процесуальну перешкоду для судового контролю за новим рішенням чи дією суб`єкта владних повноважень.

61. Колегія суддів також враховує посилання відповідача у відзиві на постанову Верховного Суду від 17 березня 2026 року у справі №560/981/24.

62. Водночас саме по собі те, що у справі №560/981/24, як і у справі, що переглядається, спір виник стосовно довідки про розмір грошового забезпечення, виготовленої на виконання попереднього судового рішення, не є достатнім для висновку про однаковий характер спірних правовідносин та необхідність застосування однакового процесуального підходу.

63. Для вирішення питання про те, чи повинен новий спір розглядатися в порядку позовного провадження або виключно в межах судового контролю за виконанням попереднього судового рішення, визначальним є не формальний зв`язок спірної дії з виконанням такого рішення, а зміст прав та обов`язків, які були встановлені цим рішенням, та те, чи охоплювалося ним матеріально-правове питання, яке стало предметом нового спору.

64. У справі №560/981/24 Верховний Суд, вирішуючи питання про належний процесуальний спосіб захисту, виходив, зокрема, з того, що спірне питання вже було предметом судового контролю за виконанням попереднього рішення, за результатами якого дії відповідача визнано протиправними та видано виправлену довідку, тобто право позивача фактично було відновлено саме в межах цієї процедури.

65. Натомість у справі №240/2137/25 суд, зобов`язавши відповідача підготувати довідку станом на 01 січня 2023 року із зазначенням посадового окладу, окладу за військове (спеціальне) звання, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, не вирішував питання про те, з якої саме розрахункової бази повинні визначатися у грошовому вираженні додаткові складові грошового забезпечення після встановлення посадового окладу та окладу за військове (спеціальне) звання станом на 01 січня 2023 року.

66. Саме це питання становить предмет спору у справі №240/26458/25, оскільки позивач оспорює правомірність використання відповідачем при визначенні грошового вираження відповідних складових показників, сформованих із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.

67. Отже, наведена постанова не дає підстав для автоматичного ототожнення цих правовідносин; оцінка допустимості окремого позову потребує встановлення змісту обов`язку, визначеного попереднім судовим рішенням, характеру правового питання, що виникло під час його виконання, та, за наявності, результатів судового контролю за виконанням такого рішення.

68. Посилання суду апеляційної інстанції на постанову Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №820/4261/18 також не звільняло суд від обов`язку встановити, чи є конкретні предмет та підстави позову у справі №240/26458/25 тотожними предмету та підставам спору, вирішеного у справі №240/2137/25.

69. Суд апеляційної інстанції такого порівняльного аналізу не здійснив та обмежився лише висновком про те, що довідка від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 була виготовлена на виконання попереднього судового рішення.

70. Доводи відповідача з посиланням на частину другу статті 350 КАС України, відповідно до якої правильне по суті і законне судове рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, колегія суддів відхиляє.

71. Неправильне застосування судом апеляційної інстанції пункту 4 частини першої статті 238 КАС України у цій справі не є формальним процесуальним порушенням, оскільки воно призвело до закриття провадження у справі та, як наслідок, до нездійснення апеляційного перегляду рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року по суті заявлених позовних вимог.

72. За таких обставин положення частини другої статті 350 КАС України не можуть бути підставою для залишення постанови суду апеляційної інстанції без змін.

73. З огляду на викладене, висновок Сьомого апеляційного адміністративного суду про наявність підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України є передчасним.

74. При розмежуванні окремого позовного провадження та судового контролю за виконанням судового рішення процесуальні норми мають застосовуватися без надмірного формалізму та у спосіб, що забезпечує особі практичний і ефективний судовий захист.

75. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що право на суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система допускала, щоб остаточне й обов`язкове судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання судового рішення має розглядатися як складова «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції (рішення у справах «Горнсбі проти Греції», заява №18357/91, пункт 40; «Бурдов проти Росії (№2)», заява №33509/04, пункт 65).

76. Європейський суд з прав людини послідовно виходить із того, що право доступу до суду має бути практичним та ефективним. У рішенні Великої Палати від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії» (заява №40160/12, пункти 96- 98), ЄСПЛ зазначив, що дотримання формалізованих процесуальних правил має важливе значення для забезпечення юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя, однак надмірний формалізм, зокрема особливо суворе тлумачення процесуальної норми, яке перешкоджає розгляду вимог особи по суті, може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права доступу до суду. Право доступу до суду порушується, коли процесуальні правила перестають слугувати цілям юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя і натомість утворюють бар`єр, який перешкоджає розгляду справи по суті компетентним судом. Аналогічного підходу ЄСПЛ дотримався у рішенні від 28 травня 2026 року у справі «Фомічов та ТОВ «Аланд Груп» проти України» (заяви №57804/17 та №31516/19, пункти 8- 11), наголосивши, що обмеження права доступу до суду не повинні звужувати його у такий спосіб або такою мірою, щоб порушувалася сама сутність цього права.

77. Отже, суди повинні уникати такого тлумачення процесуальних норм, яке фактично заперечує право особи на судову перевірку нових рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень лише через їхній формальний зв`язок із процесом виконання попереднього рішення.

78. При цьому Верховний Суд не надає оцінки доводам касаційної скарги щодо правильності визначення відповідачем грошового розміру надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, надбавки за службу в умовах режимних обмежень та премії, оскільки суд апеляційної інстанції, закривши провадження у справі, не здійснив апеляційного перегляду рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року по суті наведених позивачем доводів.

79. З цих же підстав Суд на цій стадії не надає оцінки доводам скаржника щодо правильності застосування до спірних правовідносин положень Закону №2262-XII та постанови КМУ №704, наведеним ним розрахункам складових грошового забезпечення, посиланням на судові рішення у подібних, на його думку, правовідносинах.

80. Надання оцінки зазначеним правовим питанням потребує попередньої перевірки судом апеляційної інстанції законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті спору.

81. Надання Верховним Судом оцінки зазначеним питанням по суті за відсутності їх перевірки судом апеляційної інстанції виходило б за межі повноважень суду касаційної інстанції та фактично означало б здійснення Верховним Судом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції замість уповноваженого на те суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

82. З огляду на викладене Верховний Суд доходить висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про наявність передбачених пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України підстав для закриття провадження у справі.

83. Суду апеляційної інстанції належало розмежувати питання, які були вирішені рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року у справі №240/2137/25, від нового предмета спору щодо правомірності визначення відповідачем розрахункової бази та грошового розміру складових грошового забезпечення у довідці від 15 вересня 2025 року №9/3-2007 та здійснити апеляційний перегляд рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2026 року по суті.

84. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

85. Враховуючи, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги пункту 4 частини першої статті 238 КАС України, внаслідок чого не здійснив апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції по суті, постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2026 року у справі №240/26458/25 скасувати.

Справу №240/26458/25 направити до Сьомого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа