ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | Справа №160/35613/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
З урахуванням заяви про зміну підстав позову від 13.03.2026 та уточненої позовної заяви від 31.05.2026 позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в проведенні доплату старшому стрільцю відділення контрдиверсійної боротьби взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_1 старшому солдату ОСОБА_1 суми основного та додаткового грошового забезпечення із 26 лютого 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно, в тому числі і як особі яка рахувалась без вісті зниклою в районі виконання бойових завдань за призначенням з 25.03.2022 року по 18 жовтня 2022 р.;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити доплату старшому стрільцю відділення контрдиверсійної боротьби взводу контрдиверсійної боротьби роти контрдиверсійної боротьби військової частини НОМЕР_1 старшому солдату ОСОБА_1 суми основного та додаткового грошового забезпечення із 26 лютого 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно, як військовослужбовцю, в тому числі і як особі, яка з 25.03.2022 по 18 жовтня 2022 р. рахувався як безвісті зниклий в районі виконання бойових завдань за призначенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 26.02.2022 № 39 позивача, призваного за мобілізацією, з 26 лютого 2022 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та визнано таким, що він прийняв справи і посаду старшого стрільця. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 22.05.2022 № 3 позивача визнано таким, що з 25.03.2022 він безвісти зниклий у районі виконання бойових завдань за призначенням, а наказом від 25.05.2022 № 4 його увільнено від займаної посади. Наказом від 20.10.2022 №183 позивача визнано таким, що 19 жовтня 2022 року він прибув до військової частини, і з цієї дати його зараховано на всі види забезпечення.
Позивач зазначає, що за військовослужбовцями, які зникли безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення (частина шоста статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), правовий статус таких осіб визначено Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 № 2505-VIII, а механізм відповідних виплат, на його думку, установлено Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2023 р. № 1207. Оскільки протягом спірного періоду позивач обліковувався у військовій частині як безвісти зниклий, він вважає, що має право на нарахування і виплату основного та додаткового грошового забезпечення за цей час.
Позивач також посилається на те, що призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини, проте наказу про призупинення виплат відповідач не видавав; самовільного залишення військової частини він не вчиняв, оскільки був поранений, що підтверджується довідками закладів охорони здоров`я, до яких він звертався у березні та квітні 2022 року; обов`язок повідомити військову частину про пораненого військовослужбовця покладено на заклади охорони здоров`я, а не на самого пораненого; після загоєння ран він самостійно повернувся до військової частини і продовжив службу до звільнення у відставку за станом здоров`я.
Крім того, позивач указує, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2022 № 228 про призначення службового розслідування ґрунтується на його власному рапорті про прибуття, що суперечить статті 63 Конституції України, а службове розслідування проведено без участі його безпосереднього начальника і акт службового розслідування не містить підпису такої особи, чим порушено Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затверджений наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608. У додаткових поясненнях позивач також зазначає, що військова служба призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина друга статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»), тоді як такі відомості внесено 15.08.2023, тобто після його повернення до служби, а вина у самовільному залишенні військової частини не доведена, обвинувальний вирок відсутній. На думку позивача, неподання відповідачем відзиву на змінену позовну заяву свідчить про визнання ним позову.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, правом на подання відзиву не скористався (частина шоста статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України). При цьому неподання відзиву саме по собі не є підставою для задоволення позову і не звільняє суд від обов`язку перевірити обґрунтованість заявлених вимог та оцінити наявні у справі докази.
Натомість представник відповідача подав заяву від 07.02.2026 про закриття провадження у справі на підставі статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, мотивуючи її тим, що справа між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав уже розглянута Донецьким окружним адміністративним судом. Розглянувши цю заяву, суд підстав для закриття провадження у справі не встановив: пункт 4 частини першої статті 238 названого Кодексу пов`язує закриття провадження з наявністю такої, що набрала законної сили, постанови або ухвали суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, тоді як у справі № 200/4499/24 спір вирішено по суті; крім того, предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати грошового забезпечення, а не правомірність акта службового розслідування та наказу за його результатами. З огляду на це у задоволенні заяви про закриття провадження у справі відмовлено, а справу розглянуто по суті.
Протягом розгляду справи позивач подав клопотання про приєднання доказів від 11.01.2026 та від 30.05.2026, заяву про зміну підстав позову від 13.03.2026, додаткові пояснення від 06.04.2026 та уточнену позовну заяву від 31.05.2026. На підтвердження наведених обставин до матеріалів справи долучено копії наказів командира військової частини, акт службового розслідування з додатками, розрахунковий лист, довідки закладів охорони здоров`я, довідку внутрішньо переміщеної особи, листування з органами прокуратури та Державного бюро розслідувань, а також письмові пояснення двох військовослужбовців.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні за участю представника позивача, який позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
В останнє судове засіданні сторони не прибули, суд ухвалив подальший розгляду справи здійснювати в письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 26.02.2022 № 39 позивача, призваного за мобілізацією відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 26 лютого 2022 року № 65/2022, з 26 лютого 2022 року зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення та визнано таким, що він прийняв справи і посаду старшого стрільця та приступив до виконання службових обов`язків.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 22.05.2022 № 3 позивача визнано таким, що з 25.03.2022 він безвісти зниклий у районі виконання бойових завдань за призначенням. Підставою для видання цього наказу став рапорт від 21.05.2022.
Наказами командира військової частини НОМЕР_2 від 23.05.2022 № 65 та № 31-рс осіб, серед яких позивач, виведено в розпорядження начальника Регіонального управління Сил територіальної оборони « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 25.05.2022 № 4 позивача увільнено від займаної посади. З цього часу позивач обліковувався за категорією військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні командира, а нарахування і виплата грошового забезпечення за посадою були зупинені.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 20.10.2022 №183 позивача, який до того часу обліковувався як безвісти зниклий у районі виконання бойових завдань за призначенням, визнано таким, що 19 жовтня 2022 року він прибув до військової частини, з 19 жовтня 2022 року зараховано на всі види забезпечення, на котлове забезпечення - з 21 жовтня 2022 року, і таким, що з 19 жовтня 2022 року приступив до тимчасового виконання обов`язків за невакантною посадою старшого стрільця.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.10.2022 № 228 «Про призначення службового розслідування» призначено службове розслідування щодо встановлення обставин відсутності позивача у військовій частині та отримання ним поранення.
За наслідками службового розслідування складено акт від 20.11.2022, яким установлено, що із 26 лютого по 20 березня 2022 року включно позивач виконував обов`язки військової служби, а із 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно, маючи можливість приступити до виконання військового обов`язку, не прибув до органів військового управління, визначених абзацом дванадцятим пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008). Актом визнано, що в зазначений період позивач самовільно усунувся від виконання службових обов`язків і не з`явився вчасно без поважних причин на службу після завершення виконання службових обов`язків поза межами військової частини; факт отримання поранення під час службового розслідування не підтверджено.
На підставі акта службового розслідування командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (з основної діяльності) від 24.11.2022 № 43 «Про результати службового розслідування», яким: визнано, що позивач у період із 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно самовільно усунувся від виконання службових обов`язків та не з`явився вчасно без поважних причин на службу (пункт 1); на підставі пункту 9.4 окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/3/29 позивача позбавлено додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168, за період із березня по жовтень 2022 року включно (пункт 2); відповідно до абзацу четвертого пункту 15 розділу I Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам наказано не виплачувати позивачу грошове забезпечення із 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно (пункт 3); відповідно до абзацу другого пункту 5 розділу XVI цього ж Порядку наказано не виплачувати позивачу щомісячну премію за період із березня по жовтень 2022 року (пункт 4); матеріали службового розслідування направлено до територіального управління Державного бюро розслідувань (пункт 5).
Згідно з розрахунковим листом позивача за кожен місяць періоду з березня по жовтень 2022 року включно грошове забезпечення до видачі йому не нараховувалося (0,00 грн), при цьому позивач обліковувався за категорією військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні командира. Нарахування та виплати відновлено починаючи з листопада 2022 року. Відомостей про нарахування за лютий 2022 року розрахунковий лист не містить.
Згідно з листом територіального управління Державного бюро розслідувань у провадженні слідчих цього органу перебуває кримінальне провадження №62023050010002863 від 15.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 Кримінального кодексу України, стосовно позивача; про підозру позивачу не повідомлялося, досудове розслідування триває. Звернення представника позивача з цього приводу переадресовано за належністю спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 10.09.2025 № 300 позивача, звільненого у відставку за станом здоров`я наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 серпня 2025 року № 280-РС, з 10 вересня 2025 року виключено зі списків особового складу частини.
Судом також установлено, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 200/4499/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії у задоволенні позову відмовлено повністю. У тій справі позивач просив скасувати та визнати протиправними акт службового розслідування від 20.11.2022 і наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2022 № 43 про результати службового розслідування, а також зобов`язати військову частину здійснити доплату суми грошового забезпечення із 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно та щомісячної премії за період із березня по жовтень 2022 року з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року у справі № 200/4499/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року - без змін. Зазначена постанова набрала законної сили з дати її ухвалення.
Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував і не виплатив йому основне та додаткове грошове забезпечення за період, коли він обліковувався безвісти зниклим, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи справу по суті, надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.
Предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача, яка, на думку позивача, полягає у ненарахуванні та невиплаті йому основного і додаткового грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно, а також похідна вимога про зобов`язання здійснити відповідну доплату. Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень полягає у невчиненні ним дії, яку він відповідно до закону зобов`язаний був учинити. Тому для вирішення спору суд насамперед має встановити, чи існував у відповідача обов`язок нарахувати і виплатити позивачу грошове забезпечення за спірний період.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно з частиною четвертою статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, а порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).
Пунктом 8 розділу I Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців, та виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника). Виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання (пункт 3 розділу XVI Порядку № 260). Додаткова винагорода на період дії воєнного стану виплачується на підставі наказів про виплату додаткової винагороди (розділ XXXIV Порядку № 260).
Отже, ані основне, ані додаткове грошове забезпечення військовослужбовця не нараховується і не виплачується автоматично: підставою для нарахування та виплати є відповідний наказ командира військової частини. Саме тому питання про наявність чи відсутність бездіяльності військової частини у виплаті грошового забезпечення не може вирішуватися у відриві від наказів командира, виданих щодо конкретного військовослужбовця за відповідний період.
Пунктом 15 розділу I Порядку № 260 передбачено, що грошове забезпечення не виплачується, зокрема, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше (абзац четвертий цього пункту). Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення; призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Абзацом другим пункту 5 розділу XVI Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення. Згідно з абзацом другим пункту 15 розділу XXXIV Порядку № 260 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували), - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).
Судом установлено, що з травня 2022 року позивача виведено в розпорядження і увільнено від займаної посади, унаслідок чого нарахування та виплата грошового забезпечення за посадою були зупинені. Водночас, як убачається з наданого самим позивачем розрахункового листа, грошове забезпечення до видачі йому не нараховувалося і раніше - починаючи з березня 2022 року, тобто ще до видання наказів травня 2022 року. Отже, твердження позивача про те, що виплати припинено лише внаслідок подальших дій відповідача, не узгоджується з фактичними обставинами справи.
Повернення військовослужбовця, який обліковувався безвісти зниклим, до військової частини зумовлює обов`язок командира призначити службове розслідування для встановлення причин і обставин його відсутності. Відповідно до статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV, службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника); порядок його проведення визначено Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 № 608, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 року за № 1503/31371.
Метою такого розслідування є з`ясування того, чи була відсутність військовослужбовця зумовлена обставинами, що не залежали від його волі (перебування в полоні або в оточенні, поранення чи лікування, у тому числі на території, що не контролюється Україною), чи ж мало місце самовільне залишення військової частини або місця служби. Від висновку акта службового розслідування безпосередньо залежить доля виплат за період відсутності: за наявності висновку про поважність причин відсутності за військовослужбовцем зберігається право на всі види грошового забезпечення за цей період, а за висновку про самовільне залишення військової частини таке право втрачається в силу наведених вище приписів пункту 15 розділу I, пункту 5 розділу XVI та пункту 15 розділу XXXIV Порядку № 260.
У цій справі поважність причин відсутності позивача на службі службовим розслідуванням не встановлена. Актом службового розслідування від 20.11.2022 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2022 № 43 визнано, що в період із 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно позивач самовільно усунувся від виконання службових обов`язків і не з`явився вчасно без поважних причин на службу, а факт отримання ним поранення розслідуванням не підтверджено.
Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Справу № 200/4499/24 розглянуто за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , тобто за участю тих самих осіб, що і в цій справі; рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у зазначеній справі залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2025 року і набрало законної сили. Відтак не підлягають повторному доказуванню встановлені у справі № 200/4499/24 обставини, а саме: позивач у період із 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно, будучи військовослужбовцем, не з`явився на службу без поважних причин; надані ним документи закладів охорони здоров`я свідчать лише про звернення за медичною допомогою і не підтверджують перебування на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні, яке унеможливлювало б повернення до служби або повідомлення органів військового управління про свій статус; ці документи не підтверджують і факту отримання поранення 27 лютого 2022 року під час виконання обов`язків військової служби, оскільки не встановлюють часу та обставин його отримання.
Водночас суд ураховує, що згідно з частиною сьомою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Тому висновки судів у справі №200/4499/24 щодо правомірності акта службового розслідування та наказу від 24.11.2022 №43 враховуються судом у цій справі не як обов`язкова правова оцінка, а лише в тій частині, в якій ними встановлено фактичні обставини; правову кваліфікацію спірних відносин у межах заявлених у цій справі вимог суд здійснює самостійно.
Суд звертає увагу й на те, що сама по собі обставина самостійного повернення позивача до військової частини 19 жовтня 2022 року за відсутності підтвердження об`єктивних причин його відсутності спростовує твердження про те, що протягом спірного періоду він був відсутній з поважних причин. Позивач перебував на підконтрольній Україні території і мав нічим не обмежену можливість звернутися до найближчого органу Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або територіального центру комплектування та соціальної підтримки, як цього вимагає абзац дванадцятий пункту 252 Положення №1153/2008, проте цього не зробив; наступне самостійне прибуття до військової частини підтверджує наявність у нього такої можливості.
Наказом від 24.11.2022 № 43 позивача позбавлено як основного грошового забезпечення (пункт 3), так і щомісячної премії (пункт 4) та додаткової винагороди (пункт 2) за спірний період. Цей наказ, як і акт службового розслідування від 20.11.2022, є чинним: вимоги про визнання їх протиправними та скасування були предметом розгляду у справі №200/4499/24, і в їх задоволенні відмовлено, а в межах цієї справи такі вимоги не заявлялися. Чинний акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень є обов`язковим і створює відповідні правові наслідки доти, доки його не скасовано в установленому порядку.
Оскільки нарахування і виплата грошового забезпечення провадяться на підставі наказу командира, а чинними наказами командира військової частини НОМЕР_1 позивача позбавлено виплат за спірний період, у відповідача не виникло обов`язку нараховувати та виплачувати позивачу основне і додаткове грошове забезпечення за цей час. За відсутності такого обов`язку відсутня і бездіяльність відповідача.
Суд окремо перевірив доводи позивача про те, що за особою, яка обліковується безвісти зниклою, зберігається виплата грошового забезпечення. Відповідно до частини шостої статті 9 Закону № 2011-XII за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення. Механізм відповідних виплат у редакції, чинній протягом спірного періоду, визначався Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884 (далі - Порядок № 884).
Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Отже, у спірний період така норма дійсно існувала. Проте зі змісту Порядку № 884 випливає таке.
По-перше, відповідні виплати здійснюються не самому військовослужбовцю, а членам його сім`ї за їх заявою на ім`я командира військової частини з доданням документів, визначених пунктом 4 Порядку № 884, і провадяться щомісяця на підставі наказів командирів військових частин (пункти 4 і 6 Порядку № 884). Доказів звернення до відповідача з такою заявою матеріали справи не містять.
По-друге, згідно з пунктом 2 Порядку № 884 під безвісно відсутнім військовослужбовцем слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби. Відповідно до пункту 8 Порядку № 884 виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (установи, організації), місця служби або дезертирували, не здійснюється. Крім того, з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо самовільного залишення військової частини є самостійною підставою для прийняття командиром рішення про відмову у виплаті (пункт 5 Порядку № 884).
Оскільки за наслідками службового розслідування встановлено саме самовільне усунення позивача від виконання службових обов`язків, а відповідні накази є чинними, Порядок № 884 не породжує для відповідача обов`язку нарахувати і виплатити спірні суми. Наявність чинних наказів про позбавлення виплат виключає їх нарахування, оскільки і основне грошове забезпечення, і додаткова винагорода виплачуються за наказами командира.
Посилання позивача на Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2023 р. № 1207, є безпідставним: цей Порядок прийнято відповідно до частини третьої статті 125 Кодексу цивільного захисту України і він визначає механізм виплати грошового забезпечення сім`ям осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, а не військовослужбовців Збройних Сил України; крім того, його прийнято вже після закінчення спірного періоду.
Посилання на Закон України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» від 12.07.2018 № 2505-VIII також не може бути покладене в основу задоволення позову: цей Закон визначає правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та регулює відносини, пов`язані з їх обліком, розшуком і соціальним захистом, проте не встановлює самостійної підстави для нарахування військовослужбовцю грошового забезпечення поза межами Порядку № 260 і Порядку № 884.
Доводи позивача про те, що військова служба призупиняється лише з дня внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина друга статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII), а такі відомості внесено 15.08.2023, тобто після його повернення до служби, суд відхиляє. Призупинення проходження військової служби і призупинення виплати грошового забезпечення є різними за підставами та наслідками правовими інститутами. Невиплата грошового забезпечення за час відсутності на службі без поважних причин передбачена пунктом 15 розділу I Порядку № 260 і не поставлена в залежність від того, чи призупинено військову службу в розумінні статті 24 Закону № 2232-XII.
Не заслуговує на увагу і довід про те, що відповідач не видавав наказу про призупинення виплати грошового забезпечення. Таким рішенням командира військової частини є саме наказ від 24.11.2022 № 43, пунктами 2-4 якого визначено періоди, за які позивачу не виплачуються грошове забезпечення, щомісячна премія та додаткова винагорода. Крім того, фактичне припинення нарахувань підтверджується розрахунковим листом, наданим самим позивачем.
Щодо доводів позивача про отримання поранення суд зазначає таке. Матеріали справи справді містять довідки закладів охорони здоров`я про звернення позивача за медичною допомогою 21 та 23 березня 2022 року і 04 квітня 2022 року, довідку про обставини травми та довідку військово-лікарської комісії. Разом з тим довідки закладів охорони здоров`я самі по собі не є підставою для здійснення виплат, зокрема додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 р. №168. Такі документи могли б бути враховані у разі звернення позивача до командира військової частини про встановлення обставин отримання травми в період з лютого по жовтень 2022 року з подальшим вирішенням питання про виплати за встановленою травмою. Доказів такого звернення і, відповідно, доказів установлення обставин отримання травми в установленому порядку матеріали справи не містять. Установлення причинного зв`язку травми (поранення) з виконанням обов`язків військової служби віднесено до компетенції військово-лікарської комісії, а не суду, і відповідного висновку щодо спірного періоду позивачем не надано.
Суд ураховує і те, що стосовно позивача триває досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62023050010002863 від 15.08.2023, при цьому про підозру позивачу не повідомлялося, обвинувальний вирок відсутній. Суд не вирішує питання про наявність чи відсутність у діях позивача складу кримінального правопорушення, оскільки винуватість особи встановлюється виключно обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України). Водночас та обставина, що досудове розслідування триває і не завершене, не дає підстав вважати причини відсутності позивача на службі встановленими на його користь; висновки службового розслідування є чинними і в установленому порядку не спростовані.
Доводи позивача про порушення процедури призначення і проведення службового розслідування (призначення розслідування за рапортом самого позивача, проведення розслідування без участі його безпосереднього начальника, відсутність підпису такої особи в акті) стосуються правомірності акта службового розслідування від 20.11.2022 і наказу від 24.11.2022 № 43. Ці акти в межах цієї справи не оскаржуються, а їх правомірність уже була предметом судової перевірки у справі № 200/4499/24, за наслідками якої у задоволенні відповідних вимог відмовлено. Суд не вправі в межах спору про бездіяльність фактично переглядати чинні акти індивідуальної дії, вимог про визнання протиправними та скасування яких не заявлено.
Окремо суд перевірив вимоги позивача в частині періоду з 26 лютого по 20 березня 2022 року, який не охоплюється пунктом 3 наказу від 24.11.2022 № 43. Установлено, що додаткової грошової винагороди і щомісячної премії позивача позбавлено за період із березня по жовтень 2022 року включно (пункти 2 і 4 названого наказу), а наданий позивачем розрахунковий лист відомостей про нарахування за лютий 2022 року не містить. Доказів того, що позивач звертався до командира військової частини із заявою (рапортом) про нарахування та виплату грошового забезпечення за цей проміжок і що таке звернення залишено без розгляду або без задоволення, матеріали справи також не містять. Враховуючи, що виплата грошового забезпечення провадиться на підставі наказу командира, а позивач не довів ані факту невиплати йому грошового забезпечення за лютий 2022 року, ані наявності у відповідача невиконаного обов`язку вчинити конкретну дію, підстав для висновку про протиправну бездіяльність відповідача і в цій частині суд не вбачає.
Щодо посилання позивача на те, що неподання відповідачем відзиву свідчить про визнання позову, суд зазначає, що така обставина не є підставою для задоволення позову. Неподання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин надає суду право вирішити справу за наявними матеріалами (частина шоста статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України), однак не звільняє суд від обов`язку перевірити обґрунтованість позовних вимог і не означає визнання відповідачем позову.
Вимога про зобов`язання відповідача здійснити доплату основного та додаткового грошового забезпечення є похідною від вимоги про визнання протиправною бездіяльності. Оскільки протиправної бездіяльності відповідача судом не встановлено, ця вимога також задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд враховує, що відповідач відзиву у справі не подав. Разом з тим правомірність поведінки відповідача підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, поданими самим позивачем, - наказами командира військової частини НОМЕР_1 , актом службового розслідування та розрахунковим листом, а також обставинами, встановленими рішенням суду, що набрало законної сили, у справі за участю тих самих осіб.
Згідно зі статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу сум основного і додаткового грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 18 жовтня 2022 року включно не встановлено, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і в їх задоволенні слід відмовити повністю.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова